Maskovaná milenka

Honoré de Balzac

Text vychádza z vydania z roku 19 a boli v ňom vykonané minimálne úpravy. OZ Zabudnuté knihy sa nepodarilo identifikovať prekladateľa tohto textu.

Obálka: Charles Hermans - Bal Masqué

Vydavateľstvo Zabudnuté Knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

ISBN 978-80-8263-016-2 (EPUB)

ISBN 978-80-8263-017-9 (MOBI)

I.

– Och! Pousiluj sa, prosím ťa, aby sme sa odtiaľto vymotali a pomôž mi nájsť mojich priateľov.

– Ochotne sa ti dávam do služieb, krásna maska, ničoho sa neboj, pocti ma tým, že sa zveríš na mňa a budeš ma nasledovať.

Jednu ruku zavesil do jej ramena, druhou odtlačil všetky prekážky a zaviedol ju do siene s pendľovkami.

Tam ju posadil na lavičku a rýchlo chcel priniesť nejaký občerstvujúci nápoj.

– Nie, ostaň len tu, – vravela mu dáma. – Cítim sa dobre… Až sa hanbím, že som sa tak bez akejkoľvek príčiny zľakla.

– Ja zase žehnám tomu ľaku, lebo iba jemu môžem ďakovať za tú neskonalú blaženosť, že som bol tebou vyvolený na to, aby som ťa mohol chrániť.

– Áno, priznám sa, že si mi tým urobil službu a som ti za to i vďačná, prosím ťa však, aby si mi bol nápomocný i naďalej, aby som mohla nájsť svoju spoločnosť.

– Ako? Už ma chceš opustiť? A keď už nie iné, daruj mi niekoľko chvíľ ako odmenu.

– Teda dobre. Štebocme pre odmenu – odpovedala vyjasnene.

Zasa zaujali svoje miesta a rozhovor plynul dosť dlho, duchaplným ale pichľavým tónom.

Naostatok začala milá maska hovoriť zasa len o tom, že chce pohľadať svojich priateľov.

– Ale – vravel Léon – ktože sú tí tvoji priatelia? Matka, sestra, alebo azda manžel?

– Manžel! Chvalabohu nie!

– Teda nie si vydatá?

–. Už nie som.

–. Ako? Už vdova? Ako ťa ľutujem!

– Kto ti povedal, že ma treba ľutovať? A či sú všetci muži takí dobrí, všetci takí nežní? A či si z nich daktorí zaslúži i len trochu sústrasti?

– Ach, aké ponižovanie! Aký bude šťastný, tisíc ráz šťastný ten, ktorý vzbudí v svojom srdci spravodlivejšie a sladšie city!

– City pre muža!… Nech ma nebo zachráni od toho…

– Ako? Či chceš naveky vháňať do zúfalstva hŕbu svojich zbožňovateľov, ktorí bez všetkej pochyby…

– Nemám zbožňovateľov; nie som Parížanka a nepoznám nikoho.

– Nikoho! Ach, krásna maska, ja sa hlásim prvý a budem vždy ten najoddanejší, ten najvernejší.

– Vernosť! Pane Bože, hneď ťa opustím, ak budeš pokračovať v tomto tóne.

– Ako? Vernosť…

– Vernosť je taká reťaz, ktorú človek zdanlivo sám nosí, aby mohol oklamať druhého. Ja som slobodná, úplne voľná a vždy ňou chcem ostať; niet takého muža, ktorý by ma vedel od mojej prísahy odvrátiť.

– A ja som už nie voľný. Cítim to, ale sa neponosujem: tá reťaz bude iba pre mňa; ty mi nemôžeš zabrániť, aby som ťa ľúbil, aby som dúfal…

– Och nie, nie pane; nechcem, aby ma niekto ľúbil, nechcem, aby to mohli o mne rozprávať a aby mohli dúfať.

– Čo potom chcete, vy tajuplná a nemilosrdná maska? Čo treba urobiť, aby sme si zaslúžili aspoň vaše milosrdenstvo.

– Nemusíte byť ani zúrivý, ani vábivý. Rozhodne však nemusíte preháňať tie city, ktoré ešte sotva môžete cítiť, nemyslite si, že niekoľko ozaj romantických fráz a trochu pozornosti môže hneď pohnúť múdru ženu nato, aby zmenila svoje zásady; musíte byť dôsledný, diskrétny, trpezlivý; musíte byť pripravený na to, že moje zásady sú veľmi pevné, že moja vôľa je rozhodná… keď potom, azda…

– Prosím ťa… Krásna maska, dokonči tú vetu, vyslov môj osud… Budem poslušný, sľúbim ti mlčanlivosť, pokoru, trpezlivosť, všetko…

Kým takto Léon hovoril, uprel svoj láskou a nádejou preniknutý pohľad na tú nešťastnú masku, cez ktorú naň pozeralo dvoje veľkých, čiernych, sladkých, pokojných očí s povrchnou pozornosťou. A zamyslene povedala hlasom, z ktorého bolo badať, že si nevšíma jeho vášnivého hlasu:

– Táto stuha, ktorá označuje tvoju hodnosť, znamená, pravda to, že si v službe?

Léon, ktorého táto pokojnosť úplne vyniesla z rovnováhy, prisvedčil iba kývnutím hlavy.

– V ktorom pluku?

– Som kapitán šiesteho jazdeckého pluku – odpovedal s trochu lepšou vôľou.

– Hádam si na dovolenke? Máš tu v meste rodinu?

– Nie, moja rodina, ktorá je vážená, statočná, ale menej bohatá, býva na vzdialenom vidieku. Prišiel som sem so svojím plukom a som práve tak, ako i ty, krásna maska, iba krátky čas v hlavnom meste. Ako ty, ani ja tu nikoho nepoznám; ako ty, aj ja som slobodný, bez každého puta a každého záväzku, priviedla ma sem náhoda na toto miesto, aby som tu stratil svoje srdce, voľnosť, pokoj…

– A aby si tu našiel krutú, nevďačnú ženu, pravda?… Toto sú už tie obvyklé, zvučné slová. Nuž, ja som voči náhode spravodlivejšia, ktorá je niekedy taká záväzne milá a začínam veriť, že mi urobila dobrú službu, keď nám dala stretnúť sa, a že jej budem ďakovať za to jediné dobro, ktoré doteraz chýbalo z môjho života.

– Oh, neznáma, hodná zbožňovania, prečo sa vám nemôžem hodiť k nohám, prečo nemôžem prisahať na to, že Léon de Préval, ktorý vie byť pokorným poddaným, vykoná všetko, aby mohol byť súci na sladké vyznanie!

– Vyznanie? – vravela dáma. – Ja som teda urobila vyznanie… Pozrimeže, akí sú títo mužovia domýšľaví!

– Prečo by sme trochu nedúfali v uskutočnenie toho, čo si tak vášnivo želáme?… Viďme však, či by som nemohol spoznať toto vábivé stvorenie, ktoré nachádza svoju radosť v tom, aby so mnou vystrájalo žarty? Či nesmiem odchýliť tú žiarlivú masku, ktorá predo mnou skrýva vaše črty?…

– Hoci je možné, že sú dosť znesiteľné…

– Ach, keby som ich videl aspoň na okamih, aby som v nich vedel čítať…

– Z mojich očí nevieš dosť vyčítať?

– Och, tie sú úchvatné, keby sa však s nimi spolčil sladký úsmev…

Dáma vstala a povedala oveľa vážnejším a chladnejším hlasom:

– Nie, ty ma nikdy neuvidíš, nikdy ma nespoznáš a nikdy sa o mne nič nedozvieš.

Léon sa zháčil, potom povedal:

Prečo takýto nereálny rozmar! Madame, je celkom zbytočné, aby som vám bol i naďalej na ťarchu. Vidím, že sa vám žiada dostať sa čím prv do vašej predošlej spoločnosti… Vydajme sa však na jej hľadanie…

Dáma mu skočila do reči, nevšímajúc si jeho hnevu:

– Tvoje meno – vravela snivým hlasom – je Léon de Préval, pravda? Si kapitánom 6. jazdeckého pluku? Zdržiavaš sa už dlhší čas v tomto meste?

– Ej, čo vás to zaujíma, nemilosrdná! Keď ma už vôbec nechcete vidieť, keď už…

– Ale, ale, z čoho usudzuješ, že ťa už viac nechcem vidieť? Ako ľahko je pomýliť úsudok týchto svetových mudrcov!… Chcem ťa tým skôr uvidieť opäť, lebo…

– Bože môj, drahá, kde ste sa podeli? – bolo počuť spoza nich ženský hlas. – Hľadáme vás už skoro celé dve hodiny.

Bola to spoločníčka krásnej masky so svojim rytierom. Pripojili sa a niekoľkými slovami rozpovedali príhody večera.

– Od únavy a ustatosti som celá preč – povedala prišlá dáma – a bola by som veľmi vďačná, keby ste mi splnili moju žiadosť, aby sme odtiaľto odišli.

– Veľmi rada; myslím, že tu už nemám čo hľadať!

– Akože, tak rýchlo? –– skríkol Léon. – Potom mi však dovoľte, aby som vás aspoň odprevadil k vášmu kočiaru.

Dáma prijala jeho rameno a nasledovali druhý pár.

– Ale, prosím vás, – povedal Léon – dokončite svoju predošlú, milú vetu, ktorú tak nešťastne prerušili; bola reč o tom, aby sme sa znovu uvideli: Kedy? Kde? Ako?… Pomyslite si, že príde minútka, v ktorej som všetko stratil, okrem spásy spomienok; neboli by ste ochotná dodať mi štipku nádeje?

Vaša výsosť už teda odložila svoj hnev, ktorý otriasal svetom?…

– Milosrdenstvo! Preč s uštipačnosťou!… Vy mi chcete ujsť. .. Ako by sme sa mohli stretnúť?…

– Je dosť ľahko možné, že prídem na ples – micaréme.

– O tri týždne! Vysoké nebo, veď toto sa vyrovná trom storočiam!

– Áno; o tri týždne, alebo nikdy!

– Do tých čias umriem od netrpezlivosti a nudy.

– To by som ľutovala, lebo by to skrížilo moje plány!

– Vaše plány?…

Prišli k bráne. Pribehol kočiar, nebolo však možné rozpoznať ani jeho farbu, ani erb, lebo bola tma. Otvorené dvere držal černoch.

– Smiem aspoň dúfať, – spýtal sa Léon – že sa zmilujete nad mojou útrpnosťou?

– Myslím, že sa s tebou budem v myšlienkach veľa zaoberať…

Dokončiac túto vetu, vstúpila elastickým krokom do kočiara a dva žrebce odklusali ako blesk.

Léon sledoval očami kočiar, ktorý odnášal so sebou vec jeho najrovnejšieho výboja a pretože už nemal vôľu vrátiť sa na bál, pobral sa s pomútenými myšlienkami domov, srdce mu horúčkovito tĺklo a v duši si predstavoval pokračovanie svojho dobrodružstva, cestou si viac ráz vytýkal, že si nezaistil pokračovanie tohto dobrodružstva.

– Aká je to len vábivá a bizarná dáma? – povedal si. – Jej vznešené chovanie a pravá podstata jej charakteru vylučuje i len zdanie toho, že by bola dobrodružkou… Čo však asi chce? Prečo oživuje moje nádeje, keď ich v nasledujúcej chvíli zabíja? Robí plány, vypytuje sa po častiach môjho života; tvrdí, že stretnutie so mnou znamená pre ňu blaženosť… a ja ju vraj nikdy neuvidím, ja ju vraj nikdy nesmiem spoznať!… Hádam sa len chcela na mne zabávať… Och, keby som to mohol veriť, ako kruto by som sa pomstil! A vlastne na kom? Ako? Nie je to také isté, že príde na ples; hádam som už naveky stratil jej stopu… To je naozaj škoda, lebo, že je pekná, to je isté… Aká je vábivo jemná a vznešená, štíhla v drieku! Aké krásne má oči, aký dojemný hlas! Koľko je duchaplnosti v jej slovách!… Tie tri týždne budú celou večnosťou… Musím ich využiť na jej vypátranie a jej prekvapenie!… Teraz sa však v prvom rade musím pousilovať, aby som čím prv zaspal!

Léon však nevedel spať. Zavčas ráno už vstal, aby začal pátranie.

II.

Prvý týždeň minul tým, že prebehol bez oddychu všetky ulice, obchody, divadlá, cukrárne, nasledujúc každú dámu, ktorej postava alebo držanie tela mu pripamätúvalo jeho krásnu neznámu, čím pravda často spôsobil mnoho zmätkov, ktoré hraničili dokonca s nevychovanosťou, kým uznal, že je jeho námaha takýmto spôsobom márna. Na druhý týždeň začala jeho horlivosť ochabovať a na tretí týždeň sa začal spytovať sám seba, či sa má znižovať za hračku koketnej ženy, ktorá sa vari iba zato skrýva, aby sa smiala jeho bezradnosti, keď tu zrazu našiel na prahu svojho bytu kartu, na ktorej bolo napísané toto:

»Pán Préval, bezpochyby sa ešte pamätáte na to, že Vás očakávajú vo štvrtok o jednej hodine na opernom bále pod pendlovkami.«

Po prečítaní tejto karty sa jeho nádeje znovu vzchopili.

A sotva udrelo vo vytýčený deň dvanástu, Léon už vysedával pod pendlovkami s takým rozčúlením, aké zvykne vyvolávať jemná nedočkavosť a živá zvedavosť.

Takto minula dlhá hodina. Zrazu popri ňom prešla čarokrásna maska v domine, dala mu nenápadné znamenie a spomalila kroky, aby mohla pustiť pred seba tých, ktorí išli za ňou; Léon, ktorý ku nej pristúpil, zrazu iba pocítil, že sa ho dotkla okrúhla rúčka, ktorú jemne stisol. Z radosti nad stretnutím jej vyrozprával plný nádejí a šťastia, koľko trpel, rozpovedal jej o svojom pátraní po nej o svojich obavách a nedočkavosti, dáma ho však spokojne vypočula, zrazu však prerušila jeho slová:

– Ja som teda bola šťastnejšia od teba, – vravela, – lebo ja som sa o tebe dozvedela všetko, čo som pokladala za potrebné sa o tebe dozvedieť.

– O mne?

– Áno, všetko, čo si povedal, je číro čistá pravda; teraz viem i o tom, že sa ti podarilo získať si priateľstvo svojich druhov a úcty nadriadených. Máš dokonca taký chýr, že vieš byť gavalierom i voči ženám a svedomite dodržíš svoje slovo, ktoré im dáš.

– To by bola iba moja povinnosť. Hovorme však o tom, čo ma robí šťastným… Akože? Ty si sa teda so mnou zaoberala? Pokladala si môj osud za taký cenný, že si sa o mne dozvedala…

– Bez všetkej pochybnosti, lebo si to vyžiadali moje plány.

Koniec ukážky