Lúpežná karavána

Karl May

Digitalizované z vydania z roku 1948

Preklad: Pavol Illéš

Digitalizácia: OZ Zabudnuté knihy

Úpravy: Mgr. Nikoleta Hippová

OZ Zabudnuté knihy sa ani za použitia všetkých dostupných zdrojov nepodarilo identifikovať osobu prekladateľa.

Vydavateľstvo Zabudnuté Knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

ISBN 978-80-8263-032-2 (EPUB)

ISBN 978-80-8263-033-9 (MOBI)

I. Djezzar – Bej – postrach púšte

Afrika!

Buď pozdravená, ty zem tisícich tajomstiev! Chcel by som opäť uháňať na plnokrvnom tátošovi tvojimi pustými stepami a nechať sa unášať rýchlym dromedárom cez tvoje horúce hammada. Želal by som si opäť blúdiť pod tvojimi palmami a v niektorej z tvojich zelených oáz premýšľať o tvojej minulosti, pozorovať tvoju prítomnosť a snívať o tvojej budúcnosti.

Buď pozdravená, ty zem slnečnej páľavy, tropického pulzovania a fyzického gigantizmu! I v končinách ľadového Severu pociťoval som v podvedomí tvoju pálčivú horúčosť, načúval som tvojim rozprávkam a žalmom, ktoré šepká tvoja rozvášnená príroda za tropických nocí nebesiam. I tam vídal som zrkadlové hladiny tvojich morí, rozhorúčený piesok púšte – vodný kôň prevaľoval sa v teplej vode, prales prašťal pod kročajami slona a rinocera; v bahne povaľoval sa krokodíl a pod pichľavými mimózami bručal v spánku lev. Moje nohy boli spútané, ale moja duša sa ponáhľala k tebe. Počul som zahrmieť pušku Búra, tu zasa zacvendžanie kopije Kafrov alebo Hotentotov. Pred očami sa mi predstavovali čierne postavy; reťaze cvendžali, otroci bedákali a ťažko naložené karavány sa uberali svojimi cestami. V osamelom duare zaznel jasavý chór hariri; muezín zvolával z výšky minaretu veriacich k modlitbe. Na pokraji púšte spieval vetrom nesený piesok svoju šušlavú pieseň a v ďalekej oáze ohýbali ťavy svoje kolená. Synovia púšte obracali tváre k východu a džellab zanôtil pobožne „Lubbekka Allah húmeh“ – tu som, ó môj Bože!

Buď pozdravená, ty zem mojich túžob. Teraz napokon vidím opäť tvoje pobrežie, vdychujem omamný vzduch tvojej čistej atmosféry a vpíjam do pľúc dúšky tvojich korenistých vôní. Vidím kolíšuce sa palmové ratolesti, ktoré mi kývajú na pozdrav a privolávajú mi svoje „habakek“ – buď nám vítaný, cudzinec!

Lovil som kedysi v Austrálii klokanov, v Bengálsku tigrov a v prériách Spojených štátov grizzly a bizónov. Tam vo „far weste‘’ stretol som sa svojho času s mužom, ktorý sa práve tak ako ja, len z túžby po dobrodružstve, odvážil samotný do „temných a krvavých‘’ krajov, obývaných Indiánmi. Stal sa mi napokon verným druhom a maatom. Sir Emery bol Angličan z najrýdzejšieho kryštálu. Hrdý, ušľachtilý, chladný, málovravný, smelý až do nerozvážnosti, silný zápasník, skúsený bojovník a istý strelec. Pritom však pohotový priniesť akúkoľvek obeť pre toho, komu bolo naklonené jeho srdce.

Pri týchto jeho početných prednostiach mal však dobrý sir Emery tiež niekoľko vlastností, ktoré ho obzvlášť charakterizovali ako Angličana, a na cudzinca mohli na prvý pohľad urobiť i nepriaznivý dojem. Mne však tieto jeho vlastnosti neboli nijako na závadu, ba naopak, boli pre mňa neustálym zdrojom skrytého rozveselenia. Tak sme sa napokon v New Orleans rozlúčili ako najlepší priatelia a prisľúbili sme si, že sa čoskoro zasa stretneme. Naše stretnutie bolo predom určené –– v Alžíri.

To, že sme sa rozhodli práve pre Alžír, pre Afriku, nebolo, pravda, bez opodstatnenia. Môj druh, sir Emery Bothwell, bol práve tak ako ja tým, koho nazývajú „svetobežníkom“. Pookúňal sa už taktiež takmer po všetkých kútoch matičky Zeme. Z Afriky videl však doteraz len na juhu ležiace Kapské Mesto a „Gharb“ – tak totiž nazývajú Arabi pruh pobrežia, tiahnuci sa od Maroka po Tripolis. Prirodzene, prial si z celého srdca spoznať i vnútrozemie – Saharu, Sudan. Zamýšľal sa vrátiť potom po Níle naspäť. V Alžíri býval istý jeho známy, u ktorého už predtým strávil návštevou dlhší čas, chcejúc sa oboznámiť s arabským prostredím. Spomenutý známy bol mu dokonca po matke ujcom. Bol to Francúz, inak šéf obchodného domu, ktorý pestoval čulé obchodné styky so Sudánom. U tohto – istého Mr. Latréaumonta, sme sa chceli stretnúť.

Pokiaľ ide o mňa, zaoberal som sa ešte počas svojich štúdií s nevšedným záujmom arabčinou. Za dlhšieho pobytu v Egypte sa mi podarilo reč, pravda, nie perfektne zvládnuť, ale aspoň obstojne sa v nej zdokonaliť. Naše spolužitie v prérii poskytovalo nám hodne príležitostí k obojstrannému cvičeniu. A tak som sa plavil z Marseille na palube parníka menom „Vulkán“, patriacemu „messagerie impériale“, s uspokojujúcim presvedčením, že mi nebude ťažko dohovoriť sa s deťmi Sahary v ich materinskom jazyku.

Afrika bola pre nás, rovnako ako i pre každého iného v tej dobe, neriešiteľnou hádankou a zdalo sa, že nás tu čaká mnoho zaujímavého a nebezpečného. Boli sme naplnení vzrušením a nadšením. Tak ako sme skolili kedysi jaguárov a sivých medveďov, chceli sme vyskúšať svoje pušky i na levoch‚ a čiernych pantheroch. Emery Bothwell sa mi zmienil s istou dávkou žiarlivosti o istom Gérardovi – odvážnom lovcovi levov, a bol pevne rozhodnutý priniesť si na pamiatku peknú leviu kožušinu. Vedel som veľmi dobre, že hoci od nášho posledného stretnutia uplynul už rok, on predsa nezabudne na presný dátum našej schôdzky. Bol som teda čiastočne prekvapený, keď som ho neuzrel medzi zástupom, ktorý čakal na móle na vystúpenie pasažierov.

Alžír leží na západnej strane zátoky podobnej kosáku polmesiaca a mólo ležalo pred loďou svojou frontálnou časťou. Mesto poskytovalo divákovi zvláštny, veľkolepý pohľad. Zo zeleného pozadia pohoria vystupujúce kriedovobiele a ako by zliate masy obydlí bez striech a oblokov vyzerali ako kvádre vytesané zo sadry, alebo sťa ľadovec, plne osvetlený slnečným svetlom. Hore na vrcholcoch pohoria týčili sa bašty Cisárskej brány a na úpätí sa tiahol okrem pevnosti Mersa rad menších opevnení.

Na prístavnej hrádzi sa pohybovali sem i tam skupiny bielych humusov, černosi a černošky v najpestrejších odevoch, ženy, zaodeté od hlavy po päty v bielych závojoch, Maurovia a Židia, miešanci všetkých farieb, dámy a páni v európskych šatách a francúzski vojaci všetkých brandží a hodností.

Nechceli sem dopraviť svoju batožinu do Hotel de Paris v ulici Bab-el-Qued a sám som sa odobral tam tiež. Po občerstvení som sa vydal do ulice Bab-Azoun, v ktorej bol dom Mr. Latréaumonta.

Odovzdal som svoju vizitku a za okamih sa zjavil šéf vo dverách svojej pracovne.

– Bienvenu, bienvenu, monseigneur – ale nie sem, nie sem! Prosím, poďte so mnou, aby som vás mohol predstaviť madame a mademoiselle. Očakávame vás už dlho s bolestným pocitom.

Toto neočakávané privítanie ma prekvapilo. S bolestným pocitom očakávali mňa, neznámeho? Z akého dôvodu?

Latréaumont bol malý, veľmi pohyblivý muž. Vybehol po širokom mramorovom schodišti skôr, než som ja došiel do polovice. Tento dom bol predtým palácom boholého muslima. Zlúčenie arabskej architektúry s francúzskym zariadením vyvolávalo príjemný dojem.

Z prepychového zariadeného salónu ma uviedli do obývacej izby – vyznačenie, ktoré muselo mať súvis s bolestným očakávaním.

Madame, listujúc v akomsi románe, sedela na taburete. Bola oblečená európsky v čiernych hodvábnych šatách. Mademoiselle ležala na zamatovom diváne. Na sebe mala pohodlný orientálny odev. Široké, biele hodvábne nohavice siahali jej od pása až k členkom. Bosé nohy mala v modrých, zlatom vyšívaných papučkách. Na bielej blúzke mala ešte zamatovú tureckú vestu, ozdobenú krásnymi arabeskami. Tmavé vlasy, prepletené šnúrou jemných perál, jej padali na plecia.

Obidve dámy pri našom vstupe povstali a bolo na nich badať, že vedia len ťažko skryť svoje prekvapenie nad spoločenským „faux pas“, ktoré pán domu prejavil tým, že uviedol cudzinca bez predbežného ohlásenia. Sotva však začuli moje meno, prekvapenie v ich tvárach vystriedal výraz neskrývanej radosti.

Madame vybehla mi v ústrety a chopila sa mojej ruky.

„Aké šťastie, monseigneur, že ste konečne prišli! Naša túžba po vašej prítomnosti už nemala hraníc. Teraz však sa už môžeme uspokojiť, lebo vy sa iste vydáte za naším statočným Bothwellom a pomôžete mu vyhľadať Rénalda!“

„Určite to urobím, ak je to vaše želanie, madame, len vás prosím, aby ste mi povedali, kto je ten Rénald a v akom vzťahu je k nemu Emery, ktorého som tu mal stretnúť!“

„Vy to ešte neviete, naozaj nie? Mon dieu, celé mesto o tom rozpráva už dlhší čas!“

„Ale, Blanche, vpadol jej do reči Latréaumont, nevieš si domyslieť, že monseigneur len teraz dorazil z Messagerie?“

„Vraiment, to je pravda! Vy ešte nemôžete nič vedieť! Prosím, zaujmite miesto, a ty, Clairon, pozdrav predsa nášho hosťa!“

Mladá dáma sa uklonila veľmi zdvorilo, zatiaľ čo matka ma odprevadila k sedadlu. Moje prijatie bolo tajomné a vyzeral som teda nastávajúcemu v ústrety s naozajstným očakávaním.

„Nachádzate nás v situácii,“ začal Latréaumont, „ktorá nás núti upustiť od vžitých zvyklostí. Emery nám o vás rozprával veľmi, veľmi veľa, čo je pri jeho uzavretosti dostatočným dôkazom, že vám môžeme venovať celú svoju dôveru.“

„Hej, celú našu neochvejnú dôveru, monseigneur,“ zdôraznila madame.

„Zažili ste toľko s naším synovcom, že azda neodmietnete ani splnenie našej úpenlivej prosby.“

„Mes dames a monseigneur, dovoľte mi, aby som vám mohol byť k dispozícii pre všetko, čo si odo mňa želáte“, odvetil som.

„Eh, dobre. Po tom všetkom, čo sme sa o vás dopočuli, nemohli sme iné ani od vás očakávať, hoci vám musím na naše ospravedlnenie oznámiť, že naša prosba vlastne nevzišla od nás, ale bola nám odkázaná Bothwellom.“

„Ak je to v mojej moci, bude splnená“,odpovedal som jednoducho.

„Ďakujem vám, monseigneur“, riekol Latréaumont.

„Postihla nás veľká strata, hrozné nešťastie…“

„Áno, strašlivé nešťastie, monseigneur“, vpadla mu do reči madame, pričom sa jej zjavili v očiach slzy.

Tiež dcéra Clairon vybrala vonnú vreckovku, aby zabránila vzlykotu.

„Hovorte, prosím, madame!“

„Nie, nemôžem vám to rozpovedať. Bolesť mi k tomu uberá sily.“

Malá, jemná dáma bola naozaj tak otrasená, že jej rozochvenie ma takmer dojalo.

„Prosím, hovorte teda vy, monseigneur“, požiadal som Latréaumonta.

„Poznáte Imošarhov?“, spýtal sa. Hneď však svojím živým spôsobom rýchlo dodal: „Iste nie – nemôžete ich poznať; veď ste len dnes prišli. Ale vravím vám, títo Imošarhovia, alebo Tauregovia sú hrozným národom. A cesty karaván z Ain Salah do Ahiru, Džennehu a Sakkatu, po ktorých posielam tiež svoj tovar do Sudanu, idú práve cez ich územie. Môj dom je jediný v Alžíri, ktorý udržuje priame spojenie do Timbuktu a Vadai. Keďže doprava je neistá a nebezpečná, utrpíme často značné škody a straty. Najťažšia nás však postihla pri poslednej „kaífile“.“

„Prepadli ju azda Tauregovia?“

„Uhádli ste, monseigneur. Prepadla ju Gum a všetko živé vyvraždila. Len jednému sa podarilo zachrániť si život. Robil sa hneď od počiatku boja mŕtvym a doniesol mi potom správu o hroznom nešťastí, ktoré postihlo našu rodinu.“

„Dúfam, že mi vzniknutú škodu zasa nahradíte, monseigneur!“

„Môj dom áno, ale moja rodina nikdy! Materiálne straty sa dajú ľahko oželieť, ale Rénald, môj syn, môj jediný syn! Išiel spoločne s kafíilou a nevrátil sa.“

Tu nemohli už dámy potlačiť hlasný plač a tiež Latréaumont oddal sa bez ohľadu na moju prítomnosť svojej bolesti. Chvíľku som bol ticho, potom som sa spýtal:

„A nedostali ste nejakú spoľahlivú správu o jeho osude? Zbojníci púšte nemajú vo zvyku niekoho omilostiť.“

„On však ešte žije!“

„Ach! To je takmer zázrak. Ak, pravda, nejde o omyl!“

„Iste žije – dostali sme od neho správu.“

„Po kom?“

„Po Tauregovi, ktorého posial aguid. Žiadal výkupné.“

„Ktoré ste vy zaplatili?“

„Musel som. Nemohol som inak.“

„Z čoho pozostávalo?“

„Z tovaru, ktorý som odoslal do oázy Melrir.“

„A váš syn?“

„Jednako sa nevrátil. Vierolomní lúpežníci prišli s novou požiadavkou.“

„Ktorú ste tiež splnili?“

„Áno.“

„A s tým istým výsledkom?“

„To ešte nemôžem povedať. Keď prišiel druhý posol, prišiel práve i Bothwell. To bolo asi pred desiatimi mesiacmi a…"

„Odpočinul si len niekoľko týždňov v starom Anglicku. Nemohol dlhšie odolať volaniu svojej tuláckej krvi. Helas, prišiel práve včas!“

„Ostatné si viem domyslieť, monseigneur! Guvernér vám v danom prípade nemohol ničím prospieť. Spoľahli ste sa výlučne naňho a on sa rozhodol vziať vec do vlastných rúk.“

„Práve tak.“ „Aké opatrenia spravil?“

„Odoslal žiadaný tovar, ale v tajnosti ho sledoval.“

„Odvážna akcia! S akým sprievodom odišiel?“

„Len s jedným sprievodcom a jedným arabským sluhom.“

„Ktorou cestou bol tovar odvezený?“

„Tentoraz bola ako cieľ cesty určená oáza Lotr.“

„Aké predmety žiadali?“

„Hotové humusy a šatky na hlavu, dlhé pušky, nože, pokrývky, krpce, aké nosia Arabi, a istý počet pre nás takmer bezcenných stanových potrieb.“

„Zdá sa mi, že Gum chce od vás vylákať celý výstroj, a napokon predsa neprepustí vášho syna zo zajatia. Arab nepokladá za nečestný skutok oklamať neveriaceho. Ale, dúfam, že Emery dal poznačiť niektoré z odoslaných predmetov?“

„Ako to viete?“, spýtal sa prekvapene.

„Nepočul som to dosiaľ. On si však určite počína, ako sa na amerického stopára sluší a patrí. Z tejto stránky sa poznáme navzájom veľmi dobre. Kto žil dlhý čas v stálom nebezpečenstve života medzi divými indiánskymi kmeňmi na Divokom západe, určite si tam nadobudol istý ostrovtip, ktorý mu môže byť prospešný i na Sahare. Aké bolo znamenie?“

„Pozostávalo z počiatočných písmen môjho mena. Teda A. L. – André Latréaumont. Nechal som tieto dve písmená vypáliť do pažieb pušiek a rukovätí nožov a dal som ich tiež vyšiť v nenápadnej arabeske do lemu humusov a šatiek.“

„Emery podľa toho rozpozná zbojníkov. Nemáte dosiaľ o ňom nijakú správu?“

„Ba, hej. Dostal som ju pred dvoma týždňami a odvtedy očakávam netrpezlivo váš príchod, monseigneur, lebo správa sa týka poväčšine vás.“

„Mám ísť za ním, však?“

„Bezpochyby. Tu je lístok, ktorý nám poslal.“

List ležal na stole. A často počas celých štrnásť dní spočívali na ňom zraky týchto troch ľudí. Bothwell napísal len niekoľko slov. Nedosiahol doteraz obzvlášť pozoruhodných výsledkov, ale jednako sa nevzdával nádeje. List ukončil prosbou, aby som sa hneď po svojom príchode vydal za ním.

Papier však neobsahoval nijaké údaje miesta, ani času.

„Kto priniesol tento list?“, spýtal som sa.

„Akýsi Arab z kmeňa Kubaši. Dostal rozkaz vyčkať váš príchod a slúžiť vám potom ako sprievodca.“

„Kde je ten Arab?“

„Tu v dome. Rozkážete priviesť ho?“

„Prosím.“

Musel som sa nazvať v duchu šťastným dieťaťom, lebo len čo som vkročil na pôdu Afriky, už som bol zatiahnutý do záležitosti, ktorá sa zdala byť mnohosľubná na silné zážitky a dojmy. Latréaumont zazvonil na Araba a dámy zdali sa v očakávaní na chvíľku zabudnúť na skrušujúcu bolesť.

Počas svojho pobytu v Egypte podnikol som niekoľko výletov do Sintu, Dakhelu a Solebu až k oáze Selimeh a pri tejto príležitosti stretol som sa niekoľko ráz s príslušníkmi kmeňa Kubabišov. Boli známi ako udatní bojovníci a smelí sprievodcovia. Preto som očakával príchod svojho Kuhabišiho s dávkou zvedavosti.

Koniec ukážky