Vianočné detektívky

Výber klasických vianočných detektívok

Preklad:

Sir Arthur Conan Doyle - The Adventure of the Blue Carbuncle: Mária Blahová

Gilbert Keith Chesterton - The Flying Stars: Jana Baloghová

Richard Austin Freeman - Percival Bland's Proxy: Ján Žitňanský

Edgar Wallace - Stuffing: Anna Švidroňová

Vydavateľstvo Zabudnuté Knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

ISBN 978-80-99966-94-0 (EPUB)

ISBN 978-80-99966-95-7 (MOBI)

Sir Arthur Conan Doyle - Autor príbehov najslávnejšieho detektíva

Sherlock Holmes - najslávnejší literárny detektív, excentrický génius, ktorý dokáže pomocou chladnej logiky priniesť svetlo aj do najzamotanejších prípadov. Keď v roku 1887 vyšlo prvé vydanie Štúdie v krvavočervenom, málokto čakal, že sa dvojica Sherlock Holmes a Dr. John Watson zapíše do dejín literatúry. Sherlock bol fenomén a čitatelia žiadali ďalšie pokračovania.

Nie je tajomstvom, že kým spočiatku bol Doyle svojím detektívom a jeho úspechom nadšený, neskôr mu vadilo, že sa nemôže venovať vážnej literatúre a jeho meno bude navždy spájané s postavou geniálneho detektíva. Preto sa rozhodol Sherlocka zbaviť. Prvým pokusom bolo, že za poviedky žiadal neprimerané honoráre, ale vydavatelia mu stále vyhoveli. Preto v poviedke Posledný problém necháva detektíva umrieť. Nepočítal však s reakciami verejnosti, a tak sa k postave Sherlocka vrátil v ďalších knihách a poviedkach. Vianočnú atmosféru Londýna spojenú s netradičným pátraním nám priblíži poviedka Modrý drahokam.

Modrý drahokam

Na druhý deň po Vianociach som hneď zrána navštívil svojho priateľa Sherlocka, aby som mu poprial pekné sviatky. Posedával na pohovke vo fialovom župane, stojan na fajky na dosah jeho pravej ruky a pred sebou mal hromadu pokrčených ranných novín, ktoré očividne práve doštudoval. Pri pohovke bola drevená stolička a na rohu jej operadla bol zavesený tvrdý plstený klobúk, ktorý vyzeral už veľmi obnosený a ošúchaný, na niektorých miestach bol dokonca polámaný. Lupa a pinzeta položené na sedadle stoličky značili, že klobúk bol pripravený na preskúmanie.

„Pracujete,“ povedal som, „asi som vás vyrušil.“

„Vôbec nie. Som iba rád, že sa môžem s priateľom porozprávať o svojich zisteniach. Ide o úplnú maličkosť,“ palcom ukázal na starý klobúk, „ale súvisia s ňou veci, ktoré môžu byť zaujímavé alebo dokonca aj poučné.“

Sadol som si do jeho kresla a ohrieval som si ruky nad praskajúcim ohňom. Vonku bol ostrý mráz a okná pokryla hrubá vrstva námrazy. „Zdá sa mi,“ povedal som, „že napriek tomu ako nevinne ten klobúk vyzerá, iste sa k nemu viaže akýsi desivý príbeh - že je stopou, ktorá vás privedie k riešeniu nejakej záhady a potrestaniu za zločin.“

„Ale kdeže, nejde o žiaden zločin,“ povedal Sherlock Holmes so smiechom. „Iba o takú zvláštnu súhru udalostí, ktoré sa stávajú, ak sa na niekoľkých štvorcových míľach mrvia štyri milióny ľudí. Keď sa tak hmýria a narážajú do seba, môže nastať hocijaká kombinácia udalostí a vzniká nemálo drobných problémov, ktoré vedia byť pozoruhodné a bizarné, ale so zločinom nemajú nič spoločné. S takými vecami sme sa už predsa stretli.“

„A koľkokrát,“ poznamenal som. „Veď z posledných šiestich prípadov, ktoré som pridal do svojich záznamov, v troch nebol vôbec porušený zákon.“

„Presne tak. Narážate zrejme na moje úsilie zmocniť sa papierov Ireny Adlerovej, na podivuhodný prípad Mary Sutherlandovej a na dobrodružstvo človeka so skrivenou perou. Som presvedčený, že aj táto udalosť zapadne do rovnakej nevinnej kategórie. Poznáte vrátnika Petersona?“

„Áno.“

„Jemu patrí táto korisť.“

„Je to jeho klobúk?“

„Nie, nie, našiel ho. Čí je, to ešte nevieme. Prosím vás však, aby ste sa naň nedívali, ako na ošúchaný klobúk, ale ako na intelektuálny problém. Ale najprv, ako sa sem dostal. Dorazil sem ráno hneď po Štedrom večeri spolu s dobre vykŕmenou husou, ktorá sa teraz nepochybne pečie na Petersonovom ohni. Stalo sa to takto: dvadsiateho piateho okolo štvrtej ráno sa Peterson, ktorý je, ako viete, veľmi poctivý chlapík, vracal z akejsi menšej zábavy a mieril domov po Tottenham Court Road. Vo svetle plynových lámp pred sebou zbadal vyššieho muža, ktorý sa trochu tackal a cez rameno mal prevesenú bielu hus. Keď prichádzal na roh Goodge Street, neznámeho napadla nejaká banda darebákov a strhla sa hotová bitka. Jeden z nich zrazil mužovi klobúk, a ako sa napadnutý chcel brániť, zdvihol palicu, zahnal sa nad hlavou a rozbil za sebou výklad na obchode. Peterson sa rozbehol, aby obránil muža od útočníkov, ale ten, nastrašený, že rozbil výklad a uteká k nemu úradne vyzerajúca postava v uniforme, zahodil hus, vzal nohy na plecia a zmizol v bludisku úzkych uličiek, ktoré sú za Tottenham Court Road. Aj útočníci sa hneď vyparili, keď sa Peterson objavil a on sa stal pánom bojiska a koristi v podobe tohto obnoseného klobúka a tejto, pred zákonom bezúhonnej, vianočnej husi.“

„Ktoré iste vrátil majiteľovi, však?“

„V tom práve, milý priateľu, je ten problém. Je síce pravda, že na lístku, ktorý mala hus priviazaný na nohe bolo napísané ‚Pre manželku Henryho Bakera‘ a taktiež na podšívke klobúka vieme nájsť iniciály HB, ale keďže v našom meste býva niekoľko tisíc Bakerov a niekoľko stoviek Henry Bakerov, nie je také jednoduché vrátiť jednému z nich jeho stratený majetok.“

„Čo teda Peterson spravil?“

„Hneď dvadsiateho piateho ráno mi aj hus, aj klobúk priniesol, pretože vedel, že sa zaujímam aj o tie najnepatrnejšie problémy. Hus sme si ponechali až do dnešného rána, ale aj keď trochu mrzne, začala prejavovať známky toho, že by mala byť bez ďalšieho odkladu skonzumovaná. Nálezca si ju teda odniesol, aby dokonal jej osud, zatiaľ čo ja som si nechal klobúk neznámeho pána, ktorý prišiel o svoju vianočnú večeru.“

„Nedal inzerát do novín?“

„Nie.“

„Tak akú stopu máte k objaveniu jeho totožnosti?“

„Iba to, čo môžeme vydedukovať.“

„Z jeho klobúka?“

„Správne.“

„Vy musíte žartovať. Čo také viete zistiť z jeho starého ošúchaného klobúka?“

„Tu je moja lupa. Moje metódy poznáte. Čo by ste vy sám usúdili o osobnosti človeka, ktorý nosil na hlave túto pokrývku?“

Vzal som do ruky starý klobúk a pomaly som ho prevracal v rukách. Bol to úplne obyčajný čierny okrúhly klobúk, tvrdý a veľmi obnosený. Podšívku mal z červeného hodvábu, teraz už z väčšej časti vyblednutú. Nemal na sebe meno výrobcu, ale, ako už Holmes spomínal, na jednom boku mal napísané iniciály ‚H.B‘. Okraj mal prepichnutý šnúrkou, akou sa klobúk zaisťuje proti vetru, ale šnúrka bola pretrhnutá. Inak bol celý poprelamovaný, nesmierne zaprášený a na niekoľkých miestach mal škvrny, ktoré sa zrejme niekto snažil skryť tým, že ich zafarbil atramentom.

„Nič na ňom nevidím,“ povedal som a podal som ho naspäť priateľovi.

„Práve naopak, Watson, vidíte všetko. Ale podľa toho, čo vidíte, neviete uvažovať. Príliš sa obávate vyviesť nejaký záver.“

„Prosím, tak mi teda povedzte, aké závery dokážete vyvodiť z tohto klobúku?“

Holmes ho vzal do ruky a zadíval sa naň zvláštnym skúmavým pohľadom, ktorý bol pre neho charakteristický. „Napovedá možno menej, než by mal,“ poznamenal, „a predsa sa z neho dajú vyvodiť niektoré závery celkom jasne a niektoré aspoň s veľkou pravdepodobnosťou. Na prvý pohľad je celkom očividné, že majiteľ je veľmi inteligentný, a že sa mu posledné tri roky veľmi darilo, hoci ho nedávno postihli ťažšie časy. Bol predvídavý, ale už nie tak, ako kedysi, čo naznačuje morálny úpadok, pravdepodobne spojený s nejakým zlým vplyvom, možno alkoholom. Tým by sa dal vysvetliť aj zjavný fakt, že manželka ho prestala milovať.“

„Ale prosím vás, Holmes!“

„Nejakú sebaúctu si ale predsa udržal,“ pokračoval a nevšímal si moju námietku. „Je to človek, ktorý vedie sedavý spôsob života, von chodí len zriedka, celkom sa odvykol pohybu, je v strednom veku a má šedivé vlasy, ktoré si dal v posledných dňoch ostrihať a natiera si ich citrusovým krémom. To sú tie najzrejmejšie fakty, ktoré sa dajú z klobúka vydedukovať. Mimochodom, je tiež veľmi nepravdepodobné, že má domov zavedený plyn.“

„Vy určite žartujete, Holmes.“

„Ani v najmenšom. Ako je možné, že aj keď vám predkladám všetky svoje závery, stále nevidíte, ako som k nim dospel?“

„Nepochybujem, že som veľmi hlúpy, ale musím priznať, že vám celkom nerozumiem. Ako ste napríklad prišli na to, že je ten človek inteligentný?“

Namiesto odpovede si Holmes položil klobúk na hlavu. Spadol mu cez čelo a usadil sa až na koreni jeho nosa. „Je to otázka priestoru a jeho kapacity,“ povedal. „Človek s takou veľkou hlavou v nej iste musí niečo mať.“

„A čo finančné problémy?“

„Klobúk má už tri roky. Vtedy prišli do módy tieto rovné, na konci ohnuté okraje. Je to klobúk najvyššej kvality. Len sa pozrite na tú hodvábnu stužku a vynikajúcu podšívku. Ak si mohol niekto kúpiť takýto klobúk pred tromi rokmi, ale odvtedy si nezaobstaral nový, je jasné, že to s ním šlo dole vodou.“

„Dobre, uznávam, to je celkom jasné. Ale čo jeho predvídavosť a úpadok morálky?“

Sherlock Holmes sa zasmial. „Tu máte predvídavosť,“ povedal a ukázal na malý gombík so šnúrkou, ktorá mala pridržiavať klobúk na hlave. „Tento vynález sa s klobúkmi nepredáva. Ak si ho náš muž zaopatril sám, svedčí to o istej dávke predvídavosti, lebo sa snažil uchrániť svoj klobúk pred vetrom. Avšak vidíme, že šnúrka sa pretrhla a on sa neobťažoval vymeniť ju, z čoho vyplýva, že už nie je taký predvídavý ako kedysi, čo je jasným dôkazom morálneho úpadku. Zato sa však snažil zakryť niektoré škvrny na plsti atramentom, čo ukazuje, že ešte celkom nestratil všetku sebaúctu.“

„Vaše úvahy sú rozhodne presvedčivé.“

„Ostatné podrobnosti, že je v strednom veku, že má šedivé vlasy, že sa dal nedávno ostrihať a že používa citrusový krém sa dajú zistiť z preskúmania dolnej časti podšívky. Lupou som objavil množstvo končekov vlasov, ktoré mu holič ostrihal nožnicami. Všetky sú trochu lepkavé a je z nich jasne cítiť citrusový krém. Prach, ako iste vidíte, nie je drsný šedý ako z ulice, jemný hnedý prach z domu, z čoho možno usúdiť, že väčšinu času klobúk visel vnútri, zatiaľ čo stopy vlhkosti sú dôkazom, že jeho majiteľ sa veľmi potil a zrejme nebol v najlepšej kondícii.“

„A čo jeho manželka? Vraveli ste, že ho prestala milovať.“

„Tento klobúk už niekoľko týždňov nikto nečistil. Keby som vás, milý Watson, videl s týždňovou vrstvou prachu na klobúku, a že vám tak manželka dovolila vyjsť na ulicu, určite by som sa obával, že vás postihla smola a tiež ste stratili jej oddanosť.“

„Možno to je starý mládenec.“

„Kdeže, hus niesol domov žene na uzmierenie. Spomeňte si na lístok na nohe husi.“

„Vy máte odpoveď na všetko. Z čoho ste však, preboha, zistili že doma nemá zavedený plyn?“

„Jedna alebo dve mastné škvrny sa môžu na klobúku objaviť náhodou, ale ak ich vidím viac než päť, môžem takmer s istotou usudzovať, že tento človek sa často dostáva do styku s rozpáleným lojom- večer sa pravdepodobne vracia po schodoch s klobúkom v jednej ruke a kvapkajúcou lojovou sviečkou v druhej. Lojové mastné škvrny určite nemá z plynovej lampy. Už vám to stačí?“

„Nuž, ste veľmi vynaliezavý,“ povedal som so smiechom. „Ale keďže, ako ste sám povedal, nedošlo k žiadnemu zločinu a nič, okrem stratenej husi sa nestalo, toto všetko sa mi zdá ako mrhanie energie.“

Sherlock Holmes otvoril ústa, aby odpovedal, ale v tom sa rozleteli dvere a dnu vbehol vrátnik Peterson so začervenanou tvárou a udiveným výrazom.

„Tá hus, pán Homes! Tá hus!“ dostal zo seba.

„No? Čo sa s ňou stalo? Snáď len neožila a neuletela kuchynským oknom?“ Holmes sa otočil na pohovke, aby lepšie videl na vzrušenú tvár pána Petersona.

„Len sa pozrite, pane! Pozrite čo moja žena našla v jej hrvoli!“ Natiahol ruku a v strede dlane mu ležal oslnivo žiariaci modrý kameň, nie väčší ako fazuľa, ale taký číry a lesklý, že sa mu v tmavej priehlbine dlane ligotal ako elektrická iskra.

Sherlock Holmes sa so zapískaním posadil. „Preboha, Peterson, veď to je úplný poklad!“ povedal. „Viete vôbec čo ste našli?“

„Diamant? Drahokam? Do skla zareže ako do masla.“

„Je to viac ako len nejaký drahokam. Je to drahokam všetkých drahokamov.“

„Snáď to len nie je modrý karbunkul grófky z Morcaru!“ zvolal som.

„Pravdaže je. V poslednej dobe o ňom denne čítam inzeráty v The Times, takže naisto poznám jeho veľkosť a tvar. Je to absolútny unikát a jeho hodnotu môžeme len odhadovať, ale odmena tisíc libier, ktorá je naň vypísaná určite netvorí ani dvadsatinu jeho skutočnej ceny.“

„Tisíc libier! Milostivý Bože!“ Peterson sa zrútil do kresla a užasnuto na nás pozeral.

„Áno, taká je vypísaná odmena, ale mám dôvod sa domnievať, že drahokam má aj citovú hodnotu, a že by grófka obetovala aj polovicu svojho majetku len aby ho získala naspäť.“

„Ak si dobre pamätám, stratil sa v hoteli Cosmopolitan,“ poznamenal som.

„Správne, 22. decembra, iba pred piatimi dňami. Inštalatér John Horner bol obvinený z krádeže kameňa z grófkinej šperkovnice. Dôkazy proti nemu boli také silné, že prípad postúpili pred porotu. Myslím, že tu o tom niekde mám článok.“ Chvíľu sa prehrabával medzi novinami, kontroloval dátumy, až nakoniec jedny vyrovnal, zložil na polovicu a prečítal odsek:

„Krádež klenotu v hoteli Cosmopolitan. John Horner, 26-ročný inštalatér bol obvinený, že 22. toho istého mesiaca odcudzil zo šperkovnice grófky z Morcaru cenný drahokam, známy ako modrý karbunkul. James Ryder, vrchný správca hotela, vypovedal, že v deň krádeže zaviedol Hornera do šatne grófky, aby upevnil druhú tyč na krbovej mriežke, ktorá sa uvoľnila. Chvíľu zostal v miestnosti s Hornerom, ale neskôr bol povolaný inam. Keď sa vrátil, zistil, že Horner medzičasom odišiel, komoda bola násilím otvorená a malá truhlička, v ktorej, ako sa neskôr zistilo, grófka zvyčajne uchovávala svoj šperk, bola prázdna na toaletnom stolíku. Ryder okamžite zalarmoval políciu a Hornera zatkli ešte v ten istý večer, avšak drahokam sa nenašiel ani u neho, ani v jeho byte. Catherine Cusacková, grófkina slúžka, vypovedala, že začula Ryderov zdesený výkrik po odhalení krádeže a vbehla do miestnosti, kde bolo všetko presne tak, ako to svedok opísal. Inšpektor Bradstreet z oddelenia B uviedol, že Horner sa zúrivo bránil zatknutiu a ostrými výrazmi si vyhradzoval svoju nevinu. Keďže sa zistilo, že obvinený bol už v minulosti odsúdený za lúpež, sudca sa odmietol zapodievať obžalobou a hneď ju postúpil porotnému súdu. Horner, ktorý už pri jednaní ukazoval silné známky rozhorčenia, na záver omdlel a zo súdnej siene ho museli vyniesť.“

Koniec ukážky