Caitlin Doughty

DYM V OČIACH

preložila Marianna Bachledová

Ukážka z elektronickej knihy

S láskou k smrti, ale bez štátnej podpory.

Copyright © Caitlin Doughty 2014

Translation © Marianna Bachledová 2021

Design & layout © Elena Čániová 2021

Slovak edition © Laputa/Literárna bašta 2021

ISBN 978-80-99944-63-4

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2021

Milí priatelia

Vďaka vám za podporu

Morbídne haiku

Poznámka autorky

Podľa istého novinára, ktorý sa v roku 1917 osobne zúčastnil popravy Maty Hari, slávna exotická tanečnica a špiónka z prvej svetovej vojny odmietla, aby jej tvárou v tvár francúzskej popravnej čate zaviazali oči.

„Musím to mať na sebe?“ opýtala sa Mata Hari svojho advokáta, keď uvidela pásku.

„Ak madam nechce, nemusí,“ odvetil dôstojník a rýchlo sa odvrátil.

Mata Hari nebola spútaná ani jej nezaviazali oči. Kňaz, mníšky aj advokát už odstúpili, no ona nepoddajne hľadela na svojich katov.

Pozrieť sa smrti priamo do tváre nie je vôbec ľahké. Nechceme to zažiť, a preto si zoči-voči realite umierania radšej zaväzujeme oči. Lenže nevedomosť nie je sladká, ale hrozivá.

Robíme, čo sa dá, aby sme smrť odsunuli na okraj, mŕtvoly skladujeme za dverami z nehrdzavejúcej ocele a chorých či umierajúcich odkladáme do nemocničných izieb. Smrť ukrývame tak dokonale, až sme takmer uverili, že sme prvou generáciou, ktorej sa netýka. Nie je to však pravda. Všetci raz zomrieme a vieme o tom. Ako povedal slávny kultúrny antropológ Ernest Becker: „Človek sa najviac zo všetkého bojí smrti.“ Kvôli strachu zo smrti staviame katedrály, plodíme deti, vyhlasujeme vojny a o tretej ráno pozeráme videá s mačkami. Za všetkými tvorivými aj deštruktívnymi impulzmi ľudských bytostí stojí práve smrť. Čím viac si to uvedomujeme, tým lepšie rozumieme sami sebe.

Toto je kniha o šiestich rokoch mojej práce v americkom pohrebnom priemysle. Ak nechcete čítať realistické opisy smrti a mŕtvych tiel, zrejme to nebude nič pre vás. Ak však chcete tieto dvere otvoriť, musíte si zložiť klapky z očí. Príbehy sú pravdivé a ľudia skutoční. Niektoré mená a detaily (okrem tých obscénnych) som zmenila s ohľadom na súkromie jednotlivcov a utajenie totožnosti zosnulých.

UPOZORNENIE!

OBLASŤ S OBMEDZENÝM

PRÍSTUPOM

Zbierka nariadení

Štátu kalifornia

Hlava 16, oddiel 12

Článok 3

Paragraf 1221

STAROSTLIVOSŤ O ZOSNULÉHO A PRÍPRAVA NA POHREB

(a) V rámci starostlivosti o zosnulého a jeho prípravy na pohreb

alebo iný spôsob naloženia s jeho ostatkami

musí byť zachované súkromie…

Povinná tabuľka s upozornením

v pohrebnom ústave

Ako som holila Byrona

Každé dievča si zapamätá prvú mŕtvolu, ktorú holilo. Ide totiž o jediný zážitok trápnejší než prvý bozk a strata panenstva. Ručičky hodín sa posúvajú najpomalšie vtedy, keď stojíte nad mŕtvym telom staršieho muža s ružovou plastovou žiletkou v ruke.

Na chudáka nehybného Byrona som sa v ostrom svetle žiariviek najskôr dobrých desať minút iba pozerala. Tak sa volal podľa štítka zaveseného na palci na nohe. Nevedela som, či mám Byrona vnímať ako „jeho“ (osobu) alebo „to“ (telo), ale mala som pocit, že by som mala poznať aspoň jeho meno, keď mu už idem poskytnúť takú intímnu procedúru.

Byron mal okolo sedemdesiatky a z hlavy aj tváre mu vyrastalo tvrdé biele ochlpenie. Bol nahý, ale spodnú časť tela som mu zakryla plachtou, aby som chránila jeho… vlastne ani neviem. Chcela som zachovať posmrtnú slušnosť alebo také niečo.

Jeho oči upreté do priepasti spľasli ako vyfučané balóny. Ak sa oči milenca ponášajú na priezračné horské pleso, tie Byronove pripomínali skôr stojatú vodu v rybníku. Ústa mu skrúcal nemý výkrik.

„Ehm, hej, ehm, Mike?“ zavolala som z prípravovne na svojho nového šéfa, „takže mám použiť penu na holenie alebo…?“

Mike prišiel, vybral z kovovej skrinky penu Barbasol a upozornil ma, aby som ho neporezala. „Neviem, čo by sme robili, keby si mu rozrezala tvár, takže dávaj pozor, dobre?“

Áno, treba byť opatrný. Vždy som predsa opatrná, keď niekoho holím. Hoci sa to nikdy nestalo.

Natiahla som si gumené rukavice a ďobla som Byrona do chladného stuhnutého líca. Potom som mu rukou prešla po niekoľkodňovom strnisku. Vôbec som nemala pocit, že by som to mala robiť práve ja. Celý život som si myslela, že zamestnanci pohrebného ústavu sú profesionáli, vyškolení odborníci, ktorí sa starajú o našich mŕtvych, aby sme to nemuseli robiť sami. Vedela Byronova rodina, že mu okolo tváre šibrinkuje žiletkou dvadsaťtriročné dievča s nulovými skúsenosťami?

Skúsila som mu zavrieť oči, ale zošúverené viečka sa stále vysúvali dohora ako rolety, akoby ma chcel pri práci sledovať. Zase som mu ich zavrela. Zase sa vysunuli. „No tak, Byron, nepotrebujem, aby si ma pri tom súdil,“ povedala som mu, ale nereagoval.

To isté sa mu dialo s ústami. Síce som ich dokázala zavrieť, ale o pár sekúnd sa zase otvorili. Nech som robila, čo sa dalo, Byron sa odmietal správať ako džentlmen. Vzdala som to, nastriekala mu na tvár penu a začala ju nešikovne roztierať. Pripadala som si ako hrôzostrašné batoľa maľujúce prstami v hororovom seriáli Twilight Zone.

Veď je to len mŕtvy človek, pripomínala som si. Mäso v rozklade, Caitlin. Zvieracia zdochlina.

Ako motivačná technika to veľmi nefungovalo. Byron totiž nebol len mäsom v rozklade, ale zároveň aj vznešeným, zázračným tvorom ako jednorožec alebo okrídlený lev. S týmto hybridom profánneho a posvätného som sa ocitla na zastávke medzi životom a večnosťou.

Kým som zistila, že to nie je práca pre mňa, bolo už neskoro. Nemohla som Byrona odmietnuť oholiť. Chopila som sa svojej ružovej zbrane, nástroja temného remesla. Prižmúrila som oči, vydala vysoký tón, aký počujú len psy, priložila mu na tvár žiletku a započala svoju kariéru holičky mŕtvych.

Keď som sa v to ráno zobudila, nečakala som, že budem holiť mŕtvoly. Aby ste ma chápali, čakala som mŕtvoly, ale nie to, že ich budem holiť. Bol to môj prvý deň v rodinnom pohrebnom ústave s názvom Westwindské kremačné a pohrebné služby. (V Amerike sa tomu hovorí funeral home, čo je doslova pohrebný domov. Inde to volajú márnica. Je to jedno. Ide skrátka o miesto pre mŕtvych.)

Z postele som vyskočila zavčasu, čo nikdy nerobím, a natiahla som si nohavice, ktoré nikdy nenosím. Obula som si k nim topánky s oceľovými špičkami. Nohavice prikrátke, topánky priveľké. Vyzerala som komicky, ale na moju obranu, nemala som odkiaľ vedieť, aké šaty sú vhodné na spaľovanie ľudí.

Na úsvite som vyšla z bytu na Rondel Place. Odrážal sa v zahodených ihlách injekčných striekačiek a vyparujúcich sa mlákach moču. Bezdomovec v baletnej sukničke práve ťahal do uličky starú pneumatiku, možno ju chcel použiť ako provizórny záchod.

Keď som prišla do San Francisca, tri mesiace som si nevedela nájsť byt. Nakoniec som si prenajala izbu u lesbickej študentky trestného práva menom Zoe. Bývali sme spolu v jasnoružovom mezonetovom byte vo štvrti zvanej Mission. Vedľa nášho pôvabného domova sa z jednej strany nachádzala obľúbená taqueria, mexická reštaurácia, kde sa podáva tacos, a z druhej Esta Noche, obľúbený bar známy latinskoamerickými drag queens a ohlušujúcou mexickou hudbou rachera.

Keď som Rondelom kráčala k stanici nadzemky BART1, muž na druhej strane ulice si roztvoril kabát a ukázal mi penis. „Čo ty na to, zlatko?“ opýtal sa ma a víťazoslávne ním zahompáľal.

„Budeš sa musieť ešte posnažiť, kamarát,“ povedala som mu. Posmutnel. V tom čase som na Rondel Place bývala už rok. Fakt by sa musel ešte posnažiť.

Zo zastávky na Mission Street ma vlak odviezol cez zátoku do Oaklandu a vypľul ma pár krokov od Westwindu. Pohľad na moje nové pracovisko ma po desaťminútovom teperení zo zastávky dosť sklamal. Neviem, čo presne som od pohrebného ústavu očakávala, asi že bude vyzerať ako babkina obývačka s dymostrojmi, ale až na čiernu kovovú bráničku vyzeral úplne normálne. V prízemnej budove krémovej farby mohla pokojne sídliť poisťovacia kancelária.

Pri bráničke visel oznam: Prosím, zvoňte. Pozbierala som odvahu a poslúchla som. Po chvíli sa so zavŕzganím otvorili ...

Koniec ukážky