Šiesty zmysel

Margaret Sutton Briscoe

Preklad: Elena Gessayová - Brestenská

Obálka: Vilhelm Hammershøi - A Room in the Artist's Home in Strandgade, Copenhagen,

V texte boli vykonané gramatické a štylistické úpravy.

Vydavateľstvo Zabudnuté Knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

ISBN 978-80-8263-006-3 (EPUB)

ISBN 978-80-8263-007-0 (MOBI)

I.

"Helen, neber si to tak k srdcu! Veď, si bola na to pripravená; mohlo to byť oveľa horšie."

"Horšie? Ó, mama, toto je to najhoršie!"

"Nie, nie, dcérka moja, nie! Ty nie si matkou, ináč by si hneď vycítila, na čo myslím. Posledných šesť mesiacov neistoty ma takmer vohnalo do zúfalstva. Teraz, keď vieme, že je mŕtvy, trpíme len my; keby žil, Boh vie, čo všetko by si musel vytrpieť."

Helen zdvihla hlavu z matkinho lona a utierala si slzy. Vzdorovito sa zatriasla.

"Mama, ja nemôžem chápať veci tak, ako ty. Ty pripúšťaš iba dve možnosti: Jack alebo je hrozne dokaličený, alebo mŕtvy. Ja si ho zas neviem predstaviť inak ako živého a zdravého, a takého silného, vysokého a vrelo nás milujúceho."

"Prestaň, prestaň, dieťa moje!" ostro zvolala matka a hneď sa pustila do usedavého plaču. "Nevydržím to. Nechaj ma znášať bôľ mojim vlastným spôsobom."

Znova sa objali a mladé ústa, ktoré tak nemilosrdne premohli matkinu ťažko vydobytú filozofiu, sypali kajúcne bozky.

"Myslíš", šepkala Helen tichým hlasom, "že by ťa priveľmi bolelo, ak by si mi teraz povedala viac?"

"Rada by som", prosto odpovedala pani Duainová. "Vždy sa mi uľaví, keď sa o veciach porozprávame. Ten mladík bol veľmi láskavý. Povedal, že by nás navštívil skôr, ale sám bol ranený v bitke pri Gettysburgu – ani nie o hodinu neskôr, ako nechal nášho chlapca mŕtveho na bojišti – a v nemocnici ležal dlho chorý. A potom – veď ani nevedel, že nemáme zvesti o Jackovi. Bola to číra náhoda: jeho dobré srdce, láska k nebohému druhovi ho priviedli k nám. Myslel si, že, azda, by sme chceli poznať Jackove ostatné slová. Videl, ako posledný dych opúšťal jeho ústa; na jeho kolenách spočívala Jackova hlava, keď sa odoberal na večnosť – tak, ako tvoja, Helen, spočíva teraz na mojich."

"Ach, mama!" zastenalo dievča, mimovoľne protestujúc.

"Nepoviem ti viac, drahá, ak ťa to zarmucuje. Ja som radšej vypočula všetko, hoci sa mi zdalo rovnako ako i tebe teraz, že to neznesiem."

"Nehovor mi viac, mama – snáď neskôr. Len ešte jedno: aké boli jeho posledné slová?"

"O nás, dieťa: ‚Mama – Helen – láska moja. Toto nám prišiel povedať jeho kamarát."

Matkine pery sa chveli, keď opakovala tie slová, ale nezaplakala. Helen sa nemohla ovládať, horko nariekala.

"Ó, Jack! Drahý, náš najdrahší Jack! Na mňa si si tiež spomenul – nám si zaslal svoju lásku."

Pani Duainová položila ruku na sklonenú dcérinu hlavu a tíšila ju.

"Mám ti ešte niečo povedať, niečo, čo by ťa malo uspokojiť. Mňa to uspokojilo,” dodala tíško. "Tie slová neboli určené iba tebe a mne. Zdá sa, že boli pre nás len odkazom; i jeho posol bol toho mienenia; Helen, Jack nemyslel iba tvoje a moje meno a lásku k nám. Tie posledné dve slová ‚moja láska‘, neboli len slová. Zanechal nám odkaz.

Helen, sediac na zemi pri matkiných nohách, zdvihla hlavu a, odhrnúc si vlasy z uslzenej tváre, sa zadivene pozeral na matku.

"Stalo sa čosi veľmi neobyčajné a veľmi krásne. Stratila som syna a v tú istú hodinu som našla dcéru. Vedela si, že Jack bol zasnúbený?

Helen neodpovedala slovami. Nehybne počúvala ďalej, čo dokazovalo, že nevedela.

"Áno, je to pravda, drahá; tá dievčina mi to práve povedala. Prišla k nám na takú … zdvorilostnú návštevu, až teraz tuším prečo; zaviedli ju do tejto izby práve, keď odišiel Jackov kamarát. Bola som žiaľom celkom premožená. Ty si bola preč a ja som potrebovala niekoho. Úbohé dieťa! Veď ona sama potrebovala pomoc. A tu ja, stará slepá hlupaňa, som plakala, vzlykala a vybľabotala pred ňou všetko o svojom nešťastí. Možno, by som ani neprestala, keby niečo v jej hlase neprinútilo náhle sa pozrieť hore a vtedy som videla jej biednu tvár; ale i z hlasu som vycítila dosť. Pamätáš sa na rozprávku o starom priateľovi, ktorý, keď oznamoval vdove, že jej manžel zahynul, napísal len tri slová – ‚Ó, drahá pani! Tá rozprávka sa ma vždy tak dotkla! I to úbohé dieťa povedalo: ‚Ó, pani Duainová!‘ – a znelo to ako výkrik mučeného."

Helen dychtivo chytila matku za ruky – toľko záviselo od jedného slova, od mena.

"Ale, mama, veď si mi nepovedala – ani raz si nepovedala –"

"Ticho!" náhle zašepla pani Duainová, "...je tu. Nazdávala si sa, že by som sa s ňou mohla tak rýchlo rozlúčiť? Nože, Helen, nedaj na sebe poznať, že som ti niečo povedala. Je to vážne, pamätaj."

Mohla radšej upozorniť meniace sa vetry. Každá črta dcérinej výraznej tváre, ako aj matkinej vždy prezrádzala všetko. Keď Helen obrátila sa s napnutou zvedavosťou k otvárajúcim sa dverám, dievča, ktoré sa zjavili na prahu, potrebovalo hodiť iba jediný pohľad na ňu, potom zastalo, uťahujúc sa za záclonu a bez dychu vykríklo hlasom, plným výčitky:

"Ó, pani Duainová, sľúbili ste, že to nikomu nepoviete !"

Pani Duainová sa k nej ponáhľala, ale nedošla skôr, ako Helen. Mladé dievča z vlastného popudu rýchlo skočilo k dverám a objalo protiviacu sa postavu, ako by poletujúcu na okraji ich rodinného života. Vtiahla ju do izby veľkým a láskavým pohybom svojich silných mladých rúk, ktoré akoby hovorili, že je to symbolom toho, čo robí i jej srdce.

"Nie je to mamičkinou vinou, že mi to povedala. Nebolo by bývalo kruté nepovedať mi to? Budem ťa tak vrúcne milovať! I ty ma budeš milovať, pravda, Ann-Annita?" Zastavila sa trošku pri mene a v zmätku, so slzami v očiach, sa usmiala. – "Tak sa voláš, pravda? Zdá sa to byť smiešne, že som si neistá, ale nepoznala som ťa tak veľmi dobre – hoci som ťa vždy mala rada; a budeš ma aj ty mať rada?"

Annita Andrewsová – lebo tak sa volala – túžobne, bez slova pozrela z dcéry na matku; napokon jej oči spočinuli na žiadostivej mladej tvári, tisnúcej sa k nej. Na pohľad sa veľmi líšila od matky i dcéry, ktoré mali bystré, nepravidelné črty a živé tváre. Nikdy by sa nemohlo narodiť v Duainovskej rodine dievča s takou jemne pravidelnou a do seba tak uzavretou tvárou. Mala síce krásu čŕt a istý pôvab rozdielnosti farieb, lebo jej hnedé oči boli čisté a nežné, obrys tváre krásny a jemne modelovaný, čelo pod plavými vlasmi príjemné a neveľké; ale aj tak jej chýbalo čosi, čo by sa tam veľmi hodilo. Jej tvár bola nezaujímavá, vonkoncom nepoznala zmenu a pôvab. Nemala v sebe nič z tej rozkošnej chápavosti a vyjadrenia, ktoré i tú najvšednejšiu tvár urobia ženskou a príťažlivou. Tu a tam sa túžba objavila v hnedých očiach, priveľmi plytkých, niekedy sa trošku dojímavo spustili pery – to boli jediné známky výrazu v črtách, ktoré mohli byť veľmi utešené, keby boli len trošku menej zapečatené. Toto bolo dievča, ktoré sa márne usilovalo odpovedať na prudké privítanie Helen Duainovej, márne hľadalo hlas, ktorý, ako sa zdalo, nemohlo prinútiť, aby ju poslúchol. Dva razy chcela odpovedať, ale slová jej zamreli na ústach; napokon hodila vyčítavý, prosebný pohľad k pani Duainovej a odvrátila sa, zakryjúc si tvár rukami.

"Poľakala si ju, drahá. Nechaj ju mne", povedala pani Duainová so súcitom; no Helen s pohnutím v srdci sa pozdávalo, že cíti ako sa dievča, ktoré ešte vždy držala v náručí, sa k nej vinie, hoci temer nebadateľne, a pritiahla ju tesnejšie k sebe. Aby objala pani Duainová jednu, musela objať obe. Toto však jej materinské ramená dokázali.

"Som starou klebetnou babou, drahé dieťa", povedala. "Musíš mi odpustiť, Annita. Ale vidíš, Helen práve vtedy vošla, keď si mi to povedala, a bolo mi tak, že som je to musela povedať. Keby si mi to nebola povedala –"

Stíchla s usúdila, že za iných okolností by iste žiarlivo strážila tajnosť, v čo bezpochyby verila, no jednako to bolo ďaleko od pravdy, lebo pani Duainová sa nemýlila, keď opísala seba samú ako klebetnú babu. Jej súcit bol veľmi sladký, úprimný a nik ho nechcel stratiť; a tak sa jej priatelia zdôverovali, hoci vo chvíli najsvätejšej dôvery vedeli, že skôr, alebo neskôr ich odmenou bude vyzradenie, a to vyzradenie také naivné a neodvratné, že sa nikto nemohol veľmi žalovať. Ani Annita sa teraz nesťažovala, až na ten prvý vyčítavý pohľad.

"Moje dve dcéry!" s citom povedala pani Duainová a pritiahla ich hlavy na svoje plecia.

"Pravdaže ťa milujem, lebo si čiastkou Jacka,” šepkala Helen ponad matkine prsia: "Keby nás tak Jack teraz videl!"

"Vidí nás!" vrelo zvolala pani Duainová a pozrela hore, "on nás vidí!"

Slzy husto padali z jej očí na tvár dievčaťa, ktoré tak vrúcne objímala z lásky k synovi; a keď padali, Annita s ťažkým a namáhavým dychom na ňu pozrela a prehovorila akoby v smrteľných mukách úsilia:

"Nemôžem, nemôžem to zniesť. Nemôžem –"

"No a čože si to myslíme?" výkríkla pani Duainová. "To sa rozumie, že je to pre ňu priveľa." S obvyklou rýchlosťou pohybu odtisla od seba Helen a prešla rukou po chvejúcej sa tvári novej dcéry, upokojivo privierajúc jej viečka." Odpočiň si, drahé dieťa. Prestaň myslieť na chvíľku. Nie, teraz nehovor." Jemným materinským dotykom umlčala trasúce sa pery. Tvár dievčaťa ťažko klesla na jej plecia. "Helen!" zrazu vykríkla pani Duainová, "rýchlo! Zamdlela. Pomôž mi ju dať na diván. Ó, úbohé, úbohé dieťa!"

Koniec ukážky