Svetlo v temnotách

LUX IN TENEBRIS

Andrej Bielik

(vl. menom Vavro Šrobár)

Obálka: Mikuláš Galanda - Oráč (voľné dielo) Vytvorené v programe Canva.

Vydavateľstvo Zabudnuté Knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

ISBN 978-80-8263-022-3 (EPUB)

ISBN 978-80-8263-023-0 (MOBI)

1. Cestou do Dúbravy

Pred bytom lekára dr. Jána Malinského zastala zaprášená, zánovná brička. Kočiš, mladý šuhaj v dúbravskom kroji, priťahoval dva krásne vraníky, ktoré sa znepokojovali sviatočným ruchom ulice mesta Krásna. Priviazal opraty o sedadlo a šiel do bytu lekára v prvom poschodí.

V čakárni bolo hodne nemocných. Zaklopal. Odovzdal lekárovi lístok a čakal na odpoveď.

Za chvíľu vyšiel lekár.

„Počkajte, asi o pol hodiny sa pohneme. – S tým zubom vstúpte. A vám je len zle, starký. No, poradíme sa a bude i lepšie. Hneď, len trpezlivosť.“

Za pol hodiny sedel už v bričke. Bujné vraníky vyrazili do publika sviatočne ustrojeného, ktoré plnilo ulice vidiečanmi a mestskou mládežou, promenujúcou sa po dláždenej kamennej ulici.

Za mostom dostali sa na hradskú, tu už bola cesta voľnejšia, ale oblaky prachu prekážali rýchlej jazde.

„Ako dlho pôjdeme dnes do Dúbravy?“

„Hradskou sa nám dobre pôjde, len keby toho prachu toľko nebolo, ale za Orešanmi musíme odbočiť na poľnú cestu a tam je samá jama a skaly. Dušu by vám vytriaslo. Pôjdeme asi dobrú hodinu.“

„Tak okolo jednej budeme na fare?“

„Áno. Čakajú vás s obedom.“

„Je vraj niekto chorý.“

„Pre takú chorobu už nevolajú lekára. Dali mu šesť pijavíc a navarili sladkého vína so škoricou.“

Rozprávajúc, šuhaj obracal sa celým telom k lekárovi a nevidel cestu pred sebou. V tom z oblaku prachu vynoril sa voz, ťažký lojtrovec, a len-len čo nezavadil o bričku. Lekár by sa bol rád ešte na jedno-druhé spýtal, ale po príhode uznal, že bude lepšie mlčať. Na mierne klenutom, vysokom čele lekára a v jeho modrých očiach javila sa únava. Vo sviatočný deň dedinský ľud hromadne navštevuje mesto, nakupuje, i chorých vozí k lekárom. Dnes, na Petra Pavla, ordinoval náš lekár už od 7. hodiny. U ľudu mal dobrú povesť ako lekár i ako človek. Zo siedmich lekárov mesta mal najväčšiu lekársku prax. Bol z nich najmladší, snaživý a ochotný a preto skoro samojediný obstarával nočnú lekársku službu v meste a okolí. Mal rád svoje povolanie, nereptal na trampoty lekárskej práce a bol mužom nezdolnej energie. Razom si pripomenul, že ho gazdiná žiadala, aby sa dlho nebavil vonku, lebo že má navštíviť ťažko nemocného pacienta v meste. Malinský po dvojročnom manželstve ovdovel. Jeho žena po pôrode chlapčeka chradla, až jej pľúcny neduh vyhasil život. Spočiatku sa trápil so slúžkami. Potom šťastnou náhodou natrafila sa mu gazdiná, staršia žena, ktorá dlhé roky slúžila u staručkého farára a po jeho smrti hľadala zamestnanie. Slúžila lekárovi oddane a verne. Vychovávala synka ako matka a spravovala domácnosť nehlučne a v mieru. Rada čítala, i chlapcovi rozprávky rozprávala. Bola rozvažitá, statná a uvedomelá slovenská žena. S doktorom nemala žiadnych konfliktov a on sa úplne spoľahol na jej vedenie domácnosti.

Brička objavila sa na pokraji utešenej roviny, uprostred ktorej zazrel rodnú obec Orešany s vysokou vežou chrámu obklopeného staviskami príbytkov a stodôl.

Bol krásny letný deň. Vôkol známy kraj, kde sa narodil; cesta, ktorou tisíckrát kráčal ako chlapec do krasňanského nižšieho gymnázia. Znal tu každý vŕšok, každý kus poľa, lúky, žitné lány a každý záhyb bystrej, čistej rieky, tečúcej podľa cesty. Chodieval touto cestou v treskúcom mraze, včas ráno o tme, v zime, keď ešte nebola povozmi ušliapaná, brodiac sa snehom po kolená; na jar v blate a dažďoch, bosý i obutý s piatimi grajciarmi vo vačku na suchý obed a večierkom s vlčím hladom utekal touto cestou do rodičovského domu s knižkami pod pazuchou medzi svojich, kde bolo tak teplo a veselo. A doma vítala ho matka, brala mu knižky a ukladala do almary. Dávala mu niečo zjesť a napomínala, aby sa šiel učiť do prednej izby, kde sa cez deň nebývalo. Spomínal si, ako nenávidel tie knižky, z ktorých ani slova nerozumel a musel sa učiť spamäti neznáme slová, ktorých zmysel nechápal. A potom si jasne pripomenul prvé študentské vianoce: doniesol vysvedčenie. Zavolali mladšieho učiteľa, aby prečítal maďarské vysvedčenie. Prepadol zo všetkých predmetov, vyjmúc náboženstva, ktoré sa vtedy ešte vyučovalo slovensky, a krom telocviku a spevu.

„Mal by ísť na remeslo, keď tak zle pochodil,“hovoril otec.

„Ale proti zime ho nevezmú. Skúsime ešte veľkonočné vysvedčenie.“

A tak zostalo všetko pri starom. Ale vysvedčenie bolo už lepšie a na konci prvej triedy obstojné.

A spomínal si ešte na rôzne huncútstva a nezbednosti z tých mladých liet študentských. Na triedneho, náramne tlstého piaristu, ktorý keď raz sadol v hodine na stoličku, viac už z nej sa nezdvihol, a ktorému on v horúcom lete na tú stoličku nalepil živice. Po hodine chcel profesor vstať, ale nemohol sutanu odlepiť od stoličky, iba pomocou žiakov. Profesor stál a hrozivo skúmal všetkých žiakov radradom. Janko sedel v poslednej lavici posledný a znášal muky, čo sa stane, ak ho profesor pozná.

„Malinský, poď so mnou do kláštora.“

Triedy boli oddelené od bytov piaristov profesorov.

Viedol ho k zborovni, kam sa už schádzali profesori. Dal mu kľačať predo dvermi. Vošiel do zborovne. A tu študent počul strašný smiech. Za chvíľu vyšiel i „prilepený“ profesor, skrývajúc ohromný smolný fľak na sutane.

„Tu budeš kľačať dve hodiny. Potom pôjdeš domov, ty orešanský zbojník!“

To bolo všetko. Nijaká bitka, nijaké hrešenie, len nedostatočná známka na konci roka z náboženstva a nezákonité mravy.

V kvarte pochodil horšie. Triedny profesor, piarista, vysoký a suchý, silne šňupal tabaček. Držal si ho vo vreckách sutany a štipkami naberal do veľkého nosu.

Raz po hodine vyšiel z triedy ešte pred zvonením.

Mal prísť civilný profesor, ktorý sa opíjal a vše vynechával hodiny. Po odchode triedneho, direktora gymnázia, Janko sa zohol pod stôl a do škarnicle zbieral šňupavý tabaček zo zeme. Direktor sa nečakane vrátil a sadnúc si na stoličku u stolu, pod ktorým zostal študent trčať. Sedel tam pokrčený ako myš v pasci a s hrôzou očakával, čo sa stane. Direktor natiahol nohy, oprel ich do previnilca a skríkne: „Čo je to tu?“ A už ťahal za vlasy trasúceho sa vinníka a otĺkal mu hlavu o stenu.

„Čo si tam chcel?“ Chlapec mlčí. „Vrav, čo si tam chcel?“ kričí rozčúlene.

„Tabaček som zbieral.“ Hrozný smiech direktora.

„Nuž, chceš byť aj ty sviňou, ako som ja?“ Pohladil ho po belavej hlave a smial sa cez celú hodinu. Ale na konci roka to zase „mravy“ odniesli.

Blížili sa k Orešanom, k rodisku lekárovmu. Úhľadná veža vysoko strmí nad dedinou. Hodiny na veži stoja. Za rychtárovania jeho otca nikdy nestáli. Zľava cesty vlnili sa lány žita, napravo zelenala sa vňať zemiakov.

„Zastavíte sa u vašich?“

„Dnes nie. Budú pri obede, nechcem ich vyrušovať. Pôjdeme len ďalej.“

V dedine pozdravovali lekára starí i mladí. Oslovoval ich krstným menom a tí vesele odpovedali na krátke otázky o zdraví, deťoch, úrode a práci poľnej.

Brička zahla napravo z hradskej na poľnú cestu, ktorá ďaleko obchádzala široké lúky orešanské. Lekár zišiel z bričky a šiel pešo krížom chodníkom cez lúky. Kone šli krokom. Pred Dúbravou sa zídu.

Slnko hrialo až sa lekárovi zarosilo čelo. Na diaľku asi troch kilometrov rozprestierala sa pred ním rovina lúk, ktoré sa pestrili tisícimi kvietkami a z ktorých viala vôňa ľahkým vetríkom nesená celým krásnym údolím. Na vlhkých miestach rástla vysoká šťava poľná. Koľkoráz chodili sem trhať túto „lahôdku“ dedinských lačných chlapcov!

Vľavo, na brehu rieky pásli chlapci kone. Koľkokrát nocoval v tamtej sihoti s koňmi pri ohni, pri rozprávkach, pasovaní aj v chladných jesenných nociach pri pečení zemiakov. Ale rozpomienky mali vždy náladu veselosti, žartov a chlapeckých nezbedností. Aké časy to boli! Došiel na kraj dediny, v ktorej sa rozkladala pozdĺž potoka Dúbrava. Brička bola ešte ďaleko. Sadnul si na medzu a začal znovu čítať dopis farára-priateľa.

„Drahý priateľu! Veľmi by si ma potešil, keby si ma láskavo poctil svojou návštevou a prijal moje pozvanie ku skromnému obedu a k priateľskej besede. Sľúbil si ma navštíviť, nuž dúfam, že použiješ záprahu, ktorý Ti posielam. Mám Ti zdeliť dôležité udalosti a je tu i nemocný, ktorý v ťažkej nemoci očakáva Tvoju pomoc. Nezabudni vziať lieky, lebo veľmi kašle, pľuval hrdzavé spútum a má veľké pichanie v boku, a ťažko dýcha.

Srdečne ťa pozdravujúc a bratsky objímajúc, som tvoj oddaný priateľ Mikuláš.

P. S. Pripravujem sa na kázeň a preto čmáram. Prosím, prepáč! M.“

Lekár zložil list, schoval a zamyslel sa nad ním a nad priateľom Mikulášom. Šla o ňom povesť, že je dobrý kazateľ, že uchvacuje ľud, že ho farníci radi majú. (Vlani mu vraj zviezli úrodu a vykopali zemiaky za malé pohostenie, a nechceli vziať peniaze.) Úrady vedia, že kdesi na púti pred veľkým zástupom ľudu posmešne rečnil o zemanoch a úradníkoch. A že rád hrá karty a že na svoju faru pozve notárov a farárov a s breviárom v ruke hrá ferbla alebo ešte radšej „jedenadvadsať“. A že vyhráva. Žije vraj veľmi skromne, má i nasporené peniaze, je dobrý hospodár a že nemá žiadnych pleták so ženami.

Nemal ešte ani tridsať rokov, keď sa stal farárom na Dúbrave. Pri voľbách do snemu bol horlivým kortešom maďarskej ľudovej strany, ktorá vtedy vystupovala s opozičným programom.

Lekár nemohol sa upamätovať, či priateľ Mikuláš bol uvedomelým národovcom, a či len patril do triedy „heckaplánov“, ako vtedy politikovia pomenovali bojujúcich kňazov rímskokatolíckych.

Boli krajania, gazdovskí synkovia. Chodili spoločne v Krásnom do gymnázia a aký-taký styk udržiavali i počas ďalších štúdií. Po šiestej triede šiel Mikuláš do seminára. Lekár študoval v Uhorsku po maturitu. Tu ho vylúčili zo všetkých škôl Uhorska pre „panslavismus“ a vzali mu vysvedčenia. Tak sa dostal do Čiech na strednú školu, kde musel opakovať ôsmu triedu a po maturite šiel na univerzitu do Prahy, kde až v tridsiatom roku života dostal lekársky diplom. Intímnych stykov medzi nimi nebolo, len sa vše stretávali o prázdninách, ale bez vrúcnejších priateľských vzťahov. Názorove delili ich dva svety, jeden bol horlivý veriaci kňaz, druhý pokrokový muž, demokrat. Tak spájala ich len rodná reč, rodisko a nové politické hnutie, ktoré sa dalo tušiť na Slovensku, ako reakcia po strašnom národnom útisku zo strany maďarskej vlády a hlavne šovinistickej verejnej mienky a úradov.

Vrátil sa k dopisu. „Hrdzavé spútum – je odborný lekársky výraz. Bol už lekár u nemocného? Zápal pľúc? Pijavice? A varené víno so škoricou? To už iba umierajúcim dávajú v Dúbrave. Veď to i kočiš tak nejako naznačil.“ K takým už nevolajú lekára… „Pozriem najprv nemocného.“

Brička sa priblížila.

„Zavezte ma k tomu chorému.“

„Pán farár ho už za svitania zaopatrili. Kázali prísť rovno na faru.“

„Dobre. Ale nevypriahajte. Kde býva nemocný?“

„Tam v tom novom dome. Dobrý gazda. Troje detí majú. A zručnú ženu. Nachodil sa za ňou, kým mu ju dali. Je hodne mladšia. Za vdovca sa jej nechcelo. Najstaršie je po nebohej. Škoda gazdu!“

Prišli pred dom nemocného.

„Zastavte, pozriem ho, keď sme na ceste do fary. Pánu farárovi povedzte, že ho prosím, aby chvíľu počkal; prídem hneď na faru. Nemusíte čakať s vozíkom, trafím k vám.“

Lekár vstúpil do tmavej izby. Vzduch dusný, vydýchaný. Plač žien i detí. Roje múch. U postele nemocného stál asi dvanásť ročný chlapec a lipovou vetievkou odháňal muchy z tváre nemocného otca. Lekár pozdravil a rovno šiel k posteli.

„Som Malinský, lekár z Krásna. Pán farár mi písal, že tu je ťažko chorý, aby som ho navštívil a lieky doniesol.“

Predstúpila manželka: „Boli sme pred týždňom v mestečku u lekára, u toho nového, okolitého. Predpísal prachy a povedal, že to prejde. Chodím tam každý druhý deň s odpoveďou. Lekár nás teší, že z toho vyjde a takto je s ním.“

A pre vzlykot už ďalej nemohla.

Medzi tým, čo žena rozprávala, vyšetroval nemocného. Vybral malou striekačkou niečo tekutiny čírej, žltkavej z ľavého boku.

„Pľuval krvou?“

„Nevideli sme.“

„Má zapálenie pľúcnej blany a vodu v boku. Tu ju vidíte. Tá ho zadúša. Treba hneď isť do mestečka k lekárovi, aby mu ju vypustil, ináč ho zadusí. Ale hneď. Má už života na mále. Nejakú hodinu síce ešte vydrží. Dajte hned zapriahnúť. Snáď by pán farár požičal bričku i kone.“

V tom vstúpil pán farár. Spešne sa pozdravili.

„Treba okamžitej pomoci. Periculum in mora. Musíme ho poslať k lekárovi k punkcii hrudníka. Ak vydrží cestu, bude zachránený. Za hodinu-dve sa vráti, bude pri sebe a hladný. Takto vidíte je v dušnom stave. Tekutina stláča pľúca. Srdce už-už vypovedá službu.“

„Tak dám bričku a kone. A ty ráč ma navštíviť. Malé občerstvenie.“

„Ďakujem, prídem, až sa vrátime s nemocným. Rozhodol som sa odprevadiť nemocného k operácii. Nemám dôvery, že sa tam niečo stane, čo by ho zachránilo. Prípadne prevediem operáciu sám. Len aby boli nejaké inštrumenty. Treba ho ratovať, pokiaľ ešte možno.“

„Pôjdem i ja s tebou, keď je tak zle.“

„Ďakujem ti za ochotu. Ale predne niet v bričke miesta a potom postavili by sme lekára do nepríjemnej situácie. I takto… neviem, ako ma prijme. Ale ide o život mladého gazdu… a deti… a mladú ženu.“

Odložili zadné sedadlo a polosediačky naložili nemocného na farárovu bričku. Temer už nereagoval na pohyb. Občas chytal dych. Belasá farba tváre, priklopené viečka a somnolencia svedčili, že sa katastrofa blíži každým okamžikom.

Cesta do mestečka, ktoré ležalo za kopcom v susednej doline, trvala ani nie celých dvadsať minút. Zastali pred domom okolného lekára. Na miesto toto konkuroval i Malinský, ale zvíťazil vlastenecký lekár, adept peštianskej univerzity. Mal veľkú protekciu po žene, kresťanke, dcére bohatého zemana a tiež medičke. Doktor Malinský mal dvojročnú klinickú prax a jeho protivník Dr. Aranyossy, izraelita, nastúpil lekársku prax temer ešte s vlhkým diplomom.

Nemocného zaniesli rovno do lekárovej ordinácie. Po predstavení vzájomnom vysvetlil manželke lekárovej, ktorý bol už v kasíne, o čo ide, a prosil o prepáčenie a žiadal, aby manžela dala zavolať. Malinský stručne vysvetlil prípad.

„Ide o pacienta vášho manžela. Je tu pleuritis exsudativa serosa. Punkciou na skúšku som to zistil. Kým príde pán doktor, pripravíme nástroje. Tu hľa je inštrumentárium a jak krásné, nové a úplné. Je tu všetko, čo potrebujem. Prosím zvariť asi dva litre vody. Prichystajte sublimát, gáfor a koňak. To je všetko. Potrebujeme dvoch asistentov.“

„Môj hovoril, že pacient mal zápal pľúc. A zdalo sa, že to nie je vážny prípad. Som trochu od fachu: mala som päť semestrov v medicíne.“

„To je znamenité, ráčite nám snáď asistovať?“

„Áno, rada, zaujíma ma teraz ešte viac medicína, ako keď som študovala‘. Môj už ide. Ale zdá sa, že je mrzutý. Idem tú vodu pripraviť.“

Okolný lekár vstúpil. Pozdravil chladne, odmerane, skoro hrubo. Doktor Malinský opakoval stručne to, čo povedal pred tým jeho žene.

„Pochybujem o správnosti vašej diagnózy: bola to typická pneumónia.“

„Ale próbna punkcia ukázala, o čo ide.“

Doktor Aranyossy pristúpil k nemocnému, siahol na pulz a naslúchal srdce.

„Chcete v agónii prevádzať operáciu? Umrie tu v mojej ordinácii. To nepripustím. Odvezte si nemocného. Bola to nesvedomitosť viesť sem povozom ťažko nemocného človeka. Je to môj pacient, nemáte práva miešať sa do mojej liečby. .. bez môjho vedomia… to je hrubé porušenie lekárskej kolegiality…“

Zdalo sa, že žena nemocného, ktorá stála pri operačnom stole a hladila čelo nemocného, pridávala sa na stranu okolného lekára. I v dedine boli tej mienky, že nemocnému niet pomoci a bol už aj zaopatrený sviatosťami umierajúcich. A skoro sa ani neprebral od úsvitu. Doktor Malinský nepatrne zrudnul v tvári.

„Pane kolego, nejde o porušenie kolegiality, ale o život, alebo o smrť človeka, manžela mladej ženy, otca troch detí, dobrého gazdu. Beriem zodpovednosť za operáciu a rozhodol som sa ju previesť. Ak myslíte, že nevydrží, môžete rozhlásiť v kraji, že som usmrtil človeka proti vášmu protestu. Ak zomrie, vy budete mať slávu a zisk, ja potupu a škodu. Súhlasíte? Budete mi asistovať?“

„Nie. Nechcem mať nič spoločného s vašou vražednou operáciou. Robte si tu čo chcete – všetko na vašu zodpovednosť, Zbohom.“

„Nezabúdajte, že vás žiadam o pomoc. Potrebujem dvoch asistentov. Koho mi odporúčate?“

„Pošlem vám toho starého felčiara Goldmana… hodíte sa k sebe.“

Vstúpila žena okolného lekára s veľkým hrncom vody práve pri poslednej urážke.

„Spamätaj sa, Marcel. Neodchádzaj! Nad nemocným nesvedčí sa dohadovať. Keď už ideš, však áno, pošli aspoň Goldmana. Ja budem druhým asistentom.“

Doktor Aranyossy odchádzal nadurdený ako páv, spokojne sa usmievajúc tomu, ako pokoril svojho bývalého konkurenta… A čo ho tá voľba za okolného lekára stála peňazí! Teraz to má. Dostal a zbabele mlčal na urážku. Panslávske plemä! Podal si žiadosť slovensky! Chacha-cha. V Uhorsku pansláv nedostane chleba!“

Kým prišiel Goldman, bolo k operácii všetko pripravené. Goldman si pripravil striekačku s gáfrovou injekciou a pozoroval pulz. Pani stála u hlavy nemocného a pridržala ľavé rameno nad hlavou. Zo zabodnutého troakáru vytekala číra, žltá tekutina s prestávkami 10 minútovými. Nádoba sa pomaly plnila tekutinou z hrudníku a prevarená voda farbila sa na žlto.

Nemocný zhlboka vydýchol a otvoril oči.

„Ach, Bože… ako… sa… mi… ľahko dýcha.“

„Jano môj, otec náš dobrý! Vraciaš sa k nám,“ vzdychla rozčúlená, prekvapená manželka.

„Gratulujem vám, pán kolega. Muža ste zahanbili. Je namyslený na svoju ‚vedu‘. Bude si snáď lepšie vážiť skutočnú lekársku vedu!“

„Na starých títo holobriadkovia už nedajú,“ odvrkol zlostne Goldman.

Operácia po dobrej hodine sa skončila. Pani dala chorému vypiť kalíšok koňaku; obživol a chcel vstať z operačného stola.

„Počkajte, sused,“ žartoval Goldman, „tak to nejde hurtom. Ja som liečil i vášho nebohého otca. Boli ste chlapec, tiež mal niečo na pľúcach, viezli ste ma na pekných koňoch do Dúbravy. Ako sa podobáte otcovi! I tou chorobou. Dal som mu na potenie a prešlo to. Teraz len morfium, injekcie, až nemocný v krásnom spánku umrie. Ale injekcia vynáša, to je ako operácia. A pacient platí nie dve koruny, ale dvadsať, tridsať i viac.“

Medzitým poslala lekárova manželka slúžku s lístkom pre manžela do kasína.

Pacient sedel na operačnom stole a neustále opakoval ‚ vďaku lekárom i manželke lekárovej.

V kasíne pri kartách doktor Aranyossy štval mešťanov ‚ proti Malinskému, že prišiel násilím do jeho ordinácie, že tam iste zabije človeka, ktorému niet pomoci, že by mal pán richtár zakročiť a vôbec, že by toho pansláva mali z mesta vyhnať. Richtár bol starým známym Malinského a rozpačito poslúchal poburujúce a urážlivé reči nie veľmi obľúbeného mladého lekára.

„Poďme tedy pozrieť, čo sa tam u vás prihodilo.“

Za chvíľu vbehla slúžka so správou, že pán doktor už idú aj s richtárom.

Vstúpili. Richtár hľadí po ordinácii, akoby hľadal toho „zabitého“ niekde v kúte.

„Pán doktor Aranyossy, veď tu niet ani mŕtveho, ani zabitého. Akože ste to hovorili? Ale vidím Jozefa Holého I z Dúbravy a jeho ženu a hľa, on sedí a usmieva sa. Ako je to tedy?“ Nastala trápna situácia. Po krátkom vysvetlení ukončil ju Malinský výzvou k plateniu a k odchodu.

„Pánu doktorovi Goldmanovi dáte dvadsať korún, pani doktorke tiež toľko za inštrumenty a za koňak a mne zaplatíte v Dúbrave.“

„Nemáme so sebou, len pár korún. Nepočkali by ste nám? Zajtra prinesieme.“

„Požičiam vám ja a vyplatím,“ skočil do reči richtár.

„Takému gazdovi každý rád požičia.“

Lúčili sa. Doktor Malinský poďakoval Goldmanovi a lekárovej žene. Obrátil sa k domácemu lekárovi, ktorý prešľapoval z nohy na nohu, ako malý školák, keď nevie úlohu. „Za urážku vám nepodám ruku. Ste ešte nevychovaný mladý človek. Nemusíte už búriť mestečko, že som vám zabil pacienta. Vy by ste ho boli nechali kľudne umrieť. Majte se tu všetci dobre.“

2. Priatelia a svätý Ambrózius

Keď brička vtiahla do farského dvora, pán farár vyšiel naproti a ľutoval hladného lekára. Potom sa vypytoval na výsledok operácie, ale len tak akoby zo zdvorilosti, lebo ani on neveril v priaznivý výsledok. Bol úprimne prekvapený správou o zlepšení stavu nemocného a nazval tento prípad divom božím. Lekárovi gratuloval a veštil mu veľkú popularitu v celom tomto kraji, lebo i on sám sa pričiní, aby náš ľud vyhľadával takého lekára, ktorý niečomu rozumie a temer mrtvých kriesi k životu…

Lekár musel počas obeda znova a znova dopodrobna vypravovať všetky podrobnosti s doktorom Aranyossym, s jeho ženou a s richtárom.

Zvonili na litánie. Vstali od stola.

„Poďme na chvíľku do kostola. Ukážem ťa ľudu a rozpoviem, čo sa prihodilo.“

„Som trochu unavený. Budem ťa čakať vo včelíne. Tam je najlepšie zotavenie po únavnej práci. Ponáhľaj sa, prosím ťa. V lístku si písal o nejakej dôležitej udalosti, nuž rád by som ju vypočul.“

Farár odišiel do kostola.

Koniec ukážky