Hrdina našich čias

Michail Jurievič Lermontov

Preklad: Bohdana Škultétyová

Digitalizované z vydania v roku 1933. V texte boli vykonané gramatické a štylistické úpravy.

Digitalizácia a úpravy: OZ Zabudnuté knihy

Vydavateľstvo Zabudnuté Knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

ISBN 978-80-99966-90-2 (EPUB)

ISBN 978-80-99966-91-9 (MOBI)

ÚVOD K DRUHÉMU VYDANIU

V každej knihe je úvod prvá a posledná vec: alebo objasňuje cieľ diela, alebo slúži za ospravedlnenie a odpoveď na kritiky. Ale obyčajne sa čitatelia nestarajú o mravný cieľ ani o nápady tlače, a preto nečítajú úvody. A škoda, že je to tak, najmä u nás. Naše obecenstvo je ešte také mladé a prostodušné, že nerozumie bájke, ak na konci nenájde mravného poučenia. Neuhádne žart, necíti iróniu; je, prosto hovoriac, zle vychované. Nevie ešte, že v poriadnej spoločnosti a v poriadnej knihe otvorené nadávanie nemôže mať miesta, že dnešná vzdelanosť vynašla zbraň ostrejšiu, temer neviditeľnú a jednako nie menej smrteľnú, ktorá, pod rúchom lichotenia, dáva neodraziteľný a istý úder. Naše obecenstvo podobá sa vidiečanovi, ktorý, vypočúvajúc rozhovor dvoch diplomatov, prináležajúcich k nepriateľským dvorom, bol by presvedčený, že každý z nich klame svoju vládu kvôli svojmu priateľstvu.

Táto kniha skúsila na sebe ešte nedávno nešťastnú dôverčivosť niektorých čitateľov, ba i časopisov k doslovnému významu slov. Jedni sa veľmi urazili, a nie žartom, že sa im dáva za príklad taký nemravný človek, ako Hrdina našich čias, druhí zasa veľmi bystro poznamenali, že autor nakreslil svoj portrét a portréty svojich známych… Žart starý a na poľutovanie! Ale, ako vidno, Rusko je už tak stvorené, že všetko v ňom sa obnovuje, okrem podobných nezmyslov. Najočarujúcejšia z očarujúcich rozprávok u nás sotva sa vyhne výčitke, že sa pokúsila uraziť osobu.

Hrdina našich časov, veľactení páni moji, je naozaj portrétom, ale nie jedného človeka: to je portrét, zostavený z chýb celého nášho pokolenia, v ich plnom rozkvete. Vy mi zas poviete, že človek nemôže byť taký zlý; ale ja vám poviem, že ak ste verili v možnosť jestvovania všetkých tragických a romantických zločincov, prečože neveríte v skutočnosť Pečorina? Ak ste sa kochali výmyslami omnoho hroznejšími a škaredšími, prečože táto povaha, hoci len ako výmysel, nenachádza u vás milosti? Či ozaj nie preto, že je v ňom viacej pravdy, ako by ste si žiadali?

Poviete, že mravnosť tým nevyhráva… Odpusťte. Dosť už kŕmili ľudí sladkosťami; od toho sa im pokazil žalúdok: treba horkých liekov, štipľavých právd. Ale, jednako, po tomto nemyslite, že by autor tejto knihy mal niekedy hrdý úmysel stať sa naprávačom ľudských chýb. Boh ho chráň od takej nevedomosti! Jemu len bolo zábavným kresliť súčasného človeka, ako ho on chápe a akého, na vaše nešťastie, i priveľmi často stretal. Dosť, že je choroba ukázaná; ako ju vyliečiť - to už Boh vie! (1841.)

BELA

Viezol som sa na poštových koňoch z Tiflisa. Celý náklad môjho vozíka pozostával z neveľkého kufra, ktorý do polovice nabitý bol cestovnými zápiskami o Gruzínsku. Veľká časť z nich, na vaše šťastie, je stratená; ale kufor s ostatnými vecami, na moje šťastie, zostal celý.

Slnko už začalo sa pratať za snehový chrbát, keď som vošiel do Kojšaurskej doliny. Osetín-voziar neustále poháňal kone, aby sme sa ešte do noci dostali na Kojšaurský vrch, a plným hrdlom vyspevoval piesne. Krásne miesto táto dolina! Zo všetkých strán vrchu neprístupné červenkasté skaly, obvešané zeleným brečtanom a korunované skupinami platanov, žlté trhliny, poprerezávané výmoľmi, a tam vysoko-vysoko zlatá obruba snehov, a dolu Aragva, v objatí s druhou bezmennou riečkou, šumiaco-rútiacou sa z čiernej úžľabiny, plnej hmly, ťahá sa striebornou niťou a lisne sa ako zmija svojou šupinou.

Podojdúc k úpätiu Kojšaurského vrchu, zastali sme vedľa hostinca. Tu hmýrilo sa zo dvadsať Gruzínov a hôrnych obyvateľov; v blízku karavána tiav zastavila sa na nocľah. Ja som bol prinútený najať býkov vytiahnuť môj vozík na tento prekliaty vrch, lebo bola už jeseň a ľadovica - a vrch má okolo dvoch verst dĺžky.

Čože robiť, najal som šesť býkov a niekoľkých Osetínov. Jeden z nich vzal na plecia môj kufor, druhí začali pomáhať býkom skoro samým krikom.

Za mojím vozíkom štvorka býkov ťahala druhý, akoby nič, hoci bol do vrchu naložený. Táto okolnosť ma zadivila. Za ním išiel jeho pán, pokurujúc si z malej kabardínskej fajočky, okutej striebrom. Mal oficiersky kabát bez epolet a čerkeskú chlpatú čiapku. Zdal sa byť pädesiatročným; tmavá farba tvári jeho ukazovala, že je dávno známa so zakavkazským slnkom, a predčasne ošedivené fúzy nezodpovedali jeho pevnej chôdzi a bodrému vidu. Prišiel som k nemu a poklonil sa; on mlčky odpovedal mi na poklonu a pustil ohromný kotúč dymu.

- Zdá sa, že sme spolucestovatelia.

On sa mlčky zas poklonil.

- Iste veziete sa do Stavropoľa?

- Tak… s erárnymi vecami.

- Povedzte, prosím, prečo váš ťažký voz štyri býky ťahajú poľahky, a môj prázdny šesť hoviad ledva hýbe s pomocou týchto Osetínov?

Figliarsky sa usmial a významne pozrel na mňa.

- Vy ste iste len nedávno na Kaukaze!

- Asi rok, - odpovedal som.

Usmial sa po druhý raz.

- A čo?

- Nuž tak; strašné beštie sú títo Aziati! Vy myslíte, že oni vtedy pomáhajú, keď kričia? Býky ich rozumejú; zapriahnite ich hoc dvadsať, náhle oni skríknu po svojom,býky ani z miesta… Strašní šudieri! A čo si počneš?… Ľúbia peniaze drať z cestujúcich… Premaznali podvodníkov! Uvidíte, ešte budú od vás pýtať na vodku. Už ich ja znám; mňa neoklamú!

- A vy dávno tu slúžite?

- Slúžil som tu už za Alexeja Petroviča, odpovedal, narovnajúc sa. - Keď prišiel na líniu, bol som podporučíkom, doložil, - a pri ňom dostal som dve povýšenia v bojoch proti obyvateľom hôr.

- A teraz ste…?

- Teraz som v treťom pohraničnom batalione. A vy, smiem sa spýtať?

Povedal som mu.

Rozhovor týmto bol skončený a my šli sme mlčky chvíľu vedľa seba. Na samom vrchu našli sme sneh. Slnko zašlo a noc nasledovala za dňom bez meškania, ako to obyčajne býva na juhu; no, vďaka trblietaniu snehov, ľahko mohli sme rozoznať cestu, ktorá vždy ešte šla hore, keď i nie tak príkro. Kázal som položiť svoj kufor do vozíka, zameniť býkov za kone, a posledný raz obzrel som sa dolu na dolinu; no hustá tma, ktorá hrnula sa vlnami z úžľabín, zastierala ju úplne a ani jediný zvuk nedolietal už odtiaľ k nášmu uchu. Osetíni hlučno obstúpili ma a pýtali si na vodku; no štábny kapitán tak hrozne skríkol na nich, že sa hneď rozutekali.

- Takýto národ, povedal: - ani chlieb po rusky pomenovať nevie, ale sa vyučil: Oficier, daj na vodku! Už Tatári sú lepší, tí aspoň nepijú…

Do stanice zostávala ešte versta. Dovôkola bolo ticho, tak ticho, že po bzučaní komára možno bolo sliediť za jeho poletom. Naľavo černela sa hlboká úžľabina; za ňou a pred nami tmavobelasé končiare hôr, poprerývané záhybmi, pokryté vrstvami snehu, odrážali sa na bledom horizonte, ktorý ešte podržal posledný odblesk svetla. Na temnom nebi začínali sa mihotať hviezdy, a podivne, mne sa zdalo, že sú omnoho vyššie, než u nás na severe. Po obidvoch stranách cesty trčali holé, čierne skaly; kde-tu spod snehu vykukávali kríčky, no ani jeden suchý lístok sa nepohnul, a veselo bolo počuť prostred tohoto mŕtveho sna prírody hržanie ustatej poštovej trojky a nerovné cenganie ruského zvončeka.

- Zajtra bude krásny čas! - hovoril som.

Štábny kapitán neodpovedal ani slova a ukázal mi prstom vysoký vrch, dvíhajúci sa rovno oproti nám.

- Čo je to? - spýtal som sa.

- Oud-hora.

- No, tak čože?

- Pozrite, ako sa na nej kúri.

A naozaj, na Oud-hore sa kúrilo; po stráňach plazili sa ľahké prúdy oblakov a na vrchu ležal čierny mrak, taký čierny, že na temnom nebi zdal sa byť škvrnou.

Už rozoznali sme poštovú stanicu, strechy okružujúcich ju chalúp a pred nami mihali sa vítacie ohníky; keď zavial surový, chladný vietor, úžľabina zahučala a prišiel drobný dážď. Ledva stačil som si obliecť burku, spustil sa sneh. Úctivo pozrel som na štábneho kapitána.

- Budeme musieť tu nocovať, povedal mrzute; - v takú chumelicu cez hory neprejdeš. Čo, či boli záveje na Krestovej? spýtal sa voziara.

- Neboli, pane, - odpovedal Osetín, - ale visí mnoho, mnoho.

Že nebolo izby pre cestovateľov na stanici, zaviedli nás na noc do začadenej chalupy. Ja pozval som svojho spolucestovateľa vypiť spolu pohár čaju, lebo mal som so sebou liaty čajník - jediná potecha moja na cestách po Kaukaze.

Chalupa prilepená bola jedným bokom ku skale; tri klzké mokré schodíky viedli k dverám. Hmatkajúc vošiel som a potkol som sa na kravu. Nevedel som, kam sa podieť: tu bľačia ovce, tam vrčí pes. Na šťastie stranou bleslo slabé svetlo a pomohlo mi nájsť druhý otvor na spôsob dverí. Tu ukázal sa obraz dosť zaujímavý: široká chalupa, ktorej strecha opierala sa na dva vkopané stĺpy, bola plná ľudu. Na prostriedku pukal ohník, rozložený na zemi, a dym, vtĺkaný naspäť vetrom cez otvor na streche, stlal sa dovôkola tak husto, že dlho nemohol som sa poobzerať; pri ohni sedeli dve stareny, množstvo detí a jeden chudý Gruzín, všetci v handrách. Čo bolo robiť? Pritiahli sme sa k ohňu, zapálili fajočky a skoro čajník zasipel prívetivo.

- Chudáci! - povedal som štábnemu kapitánovi, ukazujúc na našich zafúľaných gazdov, ktorí mlčky hľadeli na nás v akomsi ustrnutí.

- Veľmi hlúpy národ, odpovedal. - Či uveríte? Ničomu sa nerozumejú, nespôsobní pre nejaké vzdelanie. Už aspoň naši Kabardínci alebo Čečenci, čo sú i zbojníci, trhani, za to sú odhodlaní chlapi, a u týchto ani do zbrane niet chuti: poriadneho kindžala ani na jednom nevidíš. Už ozaj Osetíni!

- Boli ste dlho v Čečni?

- Áno, desať rokov stál som v pevnosti so stotinou, pri Kamennom brode, - viete?

- Počul som.

- Veru, báťuška, zunovali sa nám tí zabijaci! Teraz, sláva Bohu, je pokojnejšie; ale bývalo, na sto krokov odídeš za val, už kdesi chlpatý diabol sedí a strežie: len čo si zívol, už máš alebo slučku na hrdle, alebo guľu v tyle. Ale sú junáci…

- A mali ste mnoho príhod? - spýtal som sa, pobádaný zvedavosťou.

- Akoby nie, mal…

Tu začal poštipovať ľavý fúz, zvesil hlavu a zamyslel sa. Mne veľmi žiadalo sa vytiahnuť z neho nejakú historku, žiadosť, vlastná všetkým cestujúcim a zapisujúcim ľuďom. Medzitým čaj bol hotový; vybral som z kufra dva cestovné poháriky, nalial a postavil jeden pred neho. Odchlipol a povedal akoby pre seba: - Áno, mal! Táto poznámka dávala mi veľkú nádej. Viem, starí Kaukazci radi si pohovoria, porozprávajú; im sa to tak zriedka pridá: niektorý päť rokov sedí niekde na osamelom mieste so stotinou, a za celých päť rokov nikto mu nepovie: zdravstvujte (lebo šikovateľ hovorí: zdravia želám). A pobesedovať bolo by o čom: v okolí národ divý, zaujímavý; každý deň nebezpečenstvo; prípady bývajú zvláštne, tu nechtiac ľutuješ, že u nás tak málo zapisujú.

- Nechcete doliať rumu? - hovoril som môjmu spoločníkovi. - Mám biely z Tiflisu; teraz je chladno.

- Nie, ďakujem, nepijem.

- Prečo?

- Nuž tak. Zaprisahal som sa. Keď som bol ešte podporučíkom, raz, viete, zabavili sme sa medzi sebou, a v noci strhol sa poplach; vyšli sme pred front rozveselení; ale sa nám dostalo, keď sa dozvedel Alexej Petrovič: nedaj Pane, ako sa nahneval! Len-len že neoddal nás súdu. Veď naozaj: niekedy celý rok žiješ, nikoho nevidíš, a k tomu ešte vodka - si stratený človek!

Počujúc toto, ja skoro stratil som nádej.

- Tu, hľa, hoc Čerkesi, pokračoval, - ako sa napijú buzy na svadbe alebo na pohrebe, už je hotová bitka. Ja som raz ledva ušiel, a to som bol hosťom u pokojného kniežaťa.

- Akože sa to stalo?

- Nuž (napchal fajku, vzpriamil sa a začal rozprávať), nuž, prosím vás, vtedy stál som v pevnosti za Terekom so stotinou - tomu skoro päť rokov. Raz, v jeseni, prišiel transport s proviantom; v transporte bol oficier, mladý človek, dvadsaťpäťročný. Predstavil sa mi v parádnej uniforme a oznámil, že má rozkaz ostať u mňa v pevnosti. Bol taký tenunký, bielunký; uniformu mal takú novulinkú, že hneď som sa domyslel, že na Kaukaze u nás je len nedávno. Vy iste, spýtal som sa ho, preložený ste sem z Ruska? - Skutočne, pán štábny kapitán, - odpovedal. Vzal som ho za ruku a povedal som mu: Veľmi som rád, veľmi som rád. Bude vám trochu nudno… no, ale my s vami budeme žiť po priateľsky. A buďte taký dobrý, nazývajte ma prosto Maxim Maximič, a, prosím vás, načo táto úplná uniforma? Prichádzajte ku mne vždy v čiapke. Dostal byt a usadil sa v pevnosti.

- A ako sa volal? - spýtal som sa Maxima Maximiča.

- Volal sa… Grigorij Alexandrovič Pečorin. Podarený chlapec, môžem vás ubezpečiť; len trochu divný. Veď, napríklad, v daždi, v zime celý deň bol na poľovačke; všetci zoziabnu, ustanú - a jemu je nič. A druhý raz sedí v svojej izbe, vietor poduje, a on hovorí, že sa prestydol; okenica buchne, strhne sa a zbledne, - ale išiel na diviaka sám a sám; stávalo sa, že celé hodiny nedostaneš od neho slova, no zato niekedy, keď začne rozprávať, nuž brucho sa ti trasie od smiechu… Áno, veľmi čudný človek, a iste bohatý: koľko mal rozličných drahých vecí…!

- A dlho bol u vás? - spýtal som sa zas.

- Asi rok. Ale zato pamätný mi je ten rok; narobil mi starostí, no nie preto ho spomínam… Veď sú, naozaj, takí ľudia, ktorým je už pri narodení určené, že s nimi stane sa mnoho neobyčajného.

- Neobyčajného? - zvolal som ja, akoby zo zvedavosti, prilievajúc mu čaju.

- Nuž ja vám rozpoviem. Šesť verst od pevnosti žil istý pokojný knieža. Synček jeho, chlapec pätnásťročný, navykol k nám chodiť: každý deň si zašiel to pre to, to pre iné. A už ozaj rozmaznali sme ho s Grigorijom Alexandrovičom. A aký bol zurvalec, hotový na všetko: či čiapku zodvihnúť v letku, či z pušky strieľať. Jedno bolo u neho špatné: veľmi upriamený bol za peniazmi. Raz, zo smiechu, Grigorij Alexandrovič sľúbil mu dukát, ak mu ukradne najlepšieho capa z otcovského stáda. A čo myslíte? Na druhú noc privliekol ho za rohy. Niekedy prišlo nám na um dráždiť ho, oči mu hneď zabehnú krvou a chytá sa kindžala. ‚Ej, Azamat, neznosíš ty svoju hlavu, hovorieval som mu.

- Raz prichodí sám starý knieža zvať nás na svadbu: vydával staršiu dcéru, a my boli sme s ním priatelia, nemožno, viete, odpovedať, hoc je i Tatár. Vybrali sme sa. V aule množstvo psov privítalo nás hlasným brechotom. Ženy, uvidiac nás, pratali sa; tie, ktoré mohli sme vidieť do tvári, boli ďaleko nie krásne. - Ja mal som omnoho lepšiu mienku o Čerkeskách, povedal mi Grigorij Alexandrovič. - Počkajte! - odpovedal som, usmievajúc sa. Mal som niečo na ume.

- U kniežaťa v sakli zišlo sa už množstvo národa. U Aziatov, viete, je obyčaj každého, koho stretne, zvať na svadbu. Nás prijali so všetkými počesťami a zaviedli do kunackej izby. Jednako nezabudol som dať pozor, kam postavili naše kone, - viete, pre nepredvídaný prípad.

- Akože u nich odbavujú svadbu? - spýtal som sa štábneho kapitána.

- Nuž obyčajne. Najprv mulla prečíta im čosi z korána potom; obdarúvajú mladých a všetku ich rodinu; jedia, pijú buzu. Potom začína sa džigitovka: vždy nejaký trhan, zamastený, na špatnom, krivom koni prelamuje sa, žartuje, rozosmieva slávnu kompániu; potom, keď sa zmrkne, v hosťovskej izbe začína sa, ako my hovoríme, bál. Biedny starík brnčí na trojstrunovej… zabudol som, ako to menujú… nuž, na spôsob našej balalajky. Dievčatá a mladí šuhaji postavia sa vo dva rady, jeden oproti druhému, tliapkajú dlaňami a spievajú. Tu vyjdú jedno dievča a jeden mužský na prostred izby a spievajúc hovoria jeden druhému verše, čo príde, a ostatní pomáhajú v chóre. My s Pečorinom sedeli sme na čestných miestach, a hľa, k nemu podišla mladšia domáca dcéra, dievčatko šestnásťročné, a zaspievala mu… akože povedať… na spôsob poklony…

- A čože spievala, nepamätáte sa?

- Ba, zdá sa mi, takto: ,Strojní sú naši džigiti, i kaftany majú striebrom vyložené, ale mladý ruský oficier je strojnejší, i galóny má zlaté. Je ako topoľ medzi nimi; len nemôže on rásť, kvitnúť v našom sade. Pečorin vstal, poklonil sa jej, priložil ruku k čelu i na srdce a prosil mňa odpovedať jej; ja hovorím dobre po tatársky, preložil som jeho odpoveď.

- Keď odišla od nás, šepol som Grigorijovi Alexandrovičovi: - No, čože, aká je? - - Krása! odpovedal; - a ako ju volajú? - Bela, - hovoril som.

- A naozaj bola pekná: vysoká, tenunká, oči čierne, ako hôrnej srny, nazerajú vám do duše. Pečorin v zádumčivosti nespúšťal očí z nej, aj ona často spod obočia na neho pokukávala. Lenže nie sám Pečorin tešil sa krásou kňažny: z kúta izby hľadeli na ňu druhé oči, nehybné, ohnivé. Prizrel som sa mu a poznal som svojho starého známeho Kazbiča. On, viete, bol ani nie verný Rusom, ani nie odbojný. Upodozrievali ho z mnohého, hoci ho v ničom nedochytili. Privádzal nám do pevnosti baranov a predával lacno, len nikdy sa nejednal: čo zaprosí, dávaj, - čo by si ho rezal, neustúpi. Hovorili o ňom, že sa rád vláči za Kubaň s Abrekmi, a, pravdu povedať, tvár jeho bola veľmi zbojnícka; bol malinký, suchý, plecnatý… A už obratný, obratný bol ako bes! Kaftan celý roztrhaný, zaplátaný, ale zbraň strieborná. A kôň jeho bol povestný v celej Kabarde, - a ozaj lepšieho koňa nemožno si ani myslieť. Nenadarmo závideli mu všetci zbojníci a nie raz pokúsili sa ukradnúť mu toho koňa, lenže sa im nedarilo. Ako teraz hľadím na toho koňa: vraný ako smola, nohy - struny, a oči ani Beline. A aká sila! Môžeš ísť cvalom hoc päťdesiat verst, a už vyjazdený ako pes ide za gazdom; ešte i hlas jeho poznal! On ho nikdy nepriväzoval. Taký je zbojnícky kôň…

- V tento večer Kazbič bol mračnejší ako inokedy, a ja som zbadal, že pod bešmetom má oblečený pancier. Nienadarmo má on pancier, pomyslel som si: už on iste niečo zamýšľa.

- Sparno bolo v sakli, i vyšiel som na povetrie osviežiť sa. Noc už zaľahla na hory a tma začala brodiť po útesoch.

- Prišlo mi na um obrátiť sa pod kôleň, kde stáli naše kone, pozrieť, či majú krmu, a pritom ostražitosť niekedy neškodí: mal som koňa znamenitého, a už nejeden Kabardínec zbožne pokukával na neho, prihovárajúc sa mu: Jakši tche, ček jakši!

- Poberám sa pozdĺž ohrady, zrazu počujem hlasy; jeden hlas som hneď poznal: bol to stonoha Azamat, syn nášho hostiteľa; druhý hovoril menej a tichšie. O čom oni tu rozjímajú? pomyslel som si: či nie o mojom koníkovi? Prisadol som si pod ohradu a začal som počúvať, namáhajúc sa neprepustiť ani slova. Niekedy šum piesní a hovor hlasov, vyletujúc zo sakle, prerážal zaujímavý pre mňa rozhovor.

- - Výtečného ty máš koňa! - hovoril Azamat. - Keby som ja bol pánom v dome a mal tabún na tristo kobýl, ja dal by ich polovicu za tvojho behúňa, Kazbič!

- Á! Kazbič! pomyslel som si, a prišiel mi na um pancier.

- - Áno, - odpovedal Kazbič po krátkom mlčaní, - v celej Kabarde nenájdeš takého. Raz, - bolo to za Terekom, - jazdil som s Abrekmi odrážať ruské tabuny; nepošťastilo sa nám, a my rozsypali sme sa kto kam. Mňa naháňali štyria kozáci; už počul som za sebou kriky ďaurov a predo mnou bol hustý les. Priľahol som k sedlu, oddal som sa Allahovi, a po prvý raz v živote urazil som koňa úderom biča. Ako vtáča vnoril sa medzi vetvy; ostré tŕne trhali môj odev, suché konáre karagáča bili ma po tvári. Kôň môj skákal cez pne, rozrýval krovie hruďou. Lepšie bolo by mi bývalo nechať ho na kraji lesa a skryť sa v kroví pešo, ale bolo mi ľúto s ním sa rozlúčiť, - a Prorok nahradil mi to.

Niekoľko gúľ prebehlo ponad moju hlavu; už som počul, ako letiaci kozáci boli mi za pätami… Zrazu predo mnou výmoľa, hlboká; behúň môj zamyslel sa - a preskočil. Zadné jeho kopytá skĺzli sa z proťajšieho brehu a on visel na predných nohách. Pustil som opraty a zletel do výmole; to zachránilo môjho koňa: vyskočil. Kozáci všetko toto videli, ale ani jeden nešiel ma hľadať, iste si mysleli, že som sa zabil, a počul som, ako sa pustili chytať môjho koňa. Srdce mi zakrvácalo; plazil som sa po hustej tráve dolu výmoľou, - hľadím: hora sa končila, niekoľko kozákov vychodí z nej na poľanu, a hľa, vyskakuje priamo k nim môj Karagez; všetci hodili sa za ním s krikom; dlho, dlho honili sa za ním, najmä jeden dva razy len-len že nehodil mu na šiju osídlo: mňa striaslo, zatvoril som oči a začal sa modliť. O chvíľku otvorím ich - a vidím: môj Karagez letí, rozvievajúc chvostom, voľný ako vietor, a ďauri ďaleko jeden za druhým vlečú sa po stepi na zmučených koňoch. Allah, to je pravda, skutočná pravda! Do pozdnej noci sedel som v svojej výmoli. Razom, čo myslíš, Azamat? V temnote počujem, behá po brehu výmole kôň, hrží a bije kopytami zem; poznal som hlas svojho Karageza, to bol on, môj priateľ!… Od tých čias sme sa nerozlúčili…

- A bolo počuť, ako trepal rukou po hladkej šiji svojho behúňa, dávajúc mu rozličné nežné mená.

- - Ak by som mal tabún na tisíc kobýl, - povedal Azamat, - dal by som celý za tvojho Karageza.

- - Jok, nechcem, - odpovedal ľahostajne Kazbič.

- - Počuj, Kazbič, - hovoril, láskajúc sa k nemu,

Azamat: - ty si dobrý človek, smelý džigit, a môj otec bojí sa Rusov a nepúšťa ma do hôr; daj mi svojho koňa a ja vykonám všetko, čo len chceš: ukradnem pre teba otcovi najlepšiu jeho pušku alebo šabľu, čo si len zažiadaš, - a šabľa jeho je opravdová gurda, len priložíš ju ostrím k ruke, sama vpije sa do tela, a pancier - taký, ako tvoj, je márny.

- Kazbič mlčal.

- - Prvý raz, keď som videl tvojho koňa, - pokračoval Azamat, - keď sa on pod tebou krútil a skákal, rozdúvajúc nozdry, a kremene rozprskali sa mu pod kopytami, v mojej duši stalo sa čosi nepochopiteľného, a od tých čias všetko ma omrzelo: na najlepších behúňov môjho otca hľadel som s opovržením, hanbil som sa na nich ukázať, bolo mi ťažko, a túžiac presedával som na brale celé dni, a každú chvíľku zjavoval sa myšlienkam mojim tvoj vraný behúň so svojím strojným krokom, hladkým, rovným, ako strela, chrbtom; hľadel mi do očí smelými očami, ako by chcel slovo preriecť. Ja umriem, Kazbič, ak mi ho nepredáš! - povedal Azamat trasúcim sa hlasom.

- Mne sa zdalo, že zaplakal, a treba vám povedať, že Azamat bol veľmi tvrdé chlapčisko, a ničím nevynútiš mu slzu, ešte ani vtedy, keď bol mladší.

- V odpoveď na jeho slzy bolo počuť čosi ako smiech.

- - Počuj, - povedal tvrdým hlasom Azamat: - vidíš, ja som na všetko odhodlaný. Chceš, ja ukradnem pre teba svoju sestru? Ako ona tancuje,ako spieva a vyšíva zlatom - že div! Nemal takej ženy ani turecký padišach… Chceš? Čakaj ma zajtra v noci tam, v útese, kade tečie potok: ja pôjdem s ňou tade do susedného aula,- a ona je tvoja. Či nie je hodna Bela tvojho behúňa?

- Dlho, dlho mlčal Kazbič; napokon, namiesto odpovedi, zatiahol starobylú pieseň polohlasne:

Mnoho krások v auloch našich býva, v očí mraku hviezdy svietia im. Ľúbiť ich je mladosť žiadostivá, lepšie ti však ostať slobodným.

Zlatom kúpiš, ak chceš, štyri ženy,

ale koňu neodhadneš ceny: o závody s vetrom stepi lieta, nezradí ťa, ani nesklame ťa.

- Nadarmo prosil ho Azamat, aby privolil, - i plakal, i lichotil mu, i prisahal sa; napokon Kazbič netrpelive skočil mu do reči:

- - Iď preč, nerozumný chlapec! Akože ty môžeš jazdiť na mojom koni? Na prvých troch krokoch ťa zhodí, a ty rozbiješ si tylo o kamene.

Koniec ukážky