Dobrodružstvá Toma Sawyera

Mark Twain

Preklad: Ján Detrich, Martin Braxatoris

Digitalizácia: OZ Zabudnuté knihy

Obálka: Lilla Cabot Perry - Boy Fishing - voľné dielo

Vydavateľstvo Zabudnuté Knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

ISBN 978-80-8263-010-0 (EPUB)

ISBN 978-80-8263-011-7 (MOBI)

I.

„Tom!“

Žiadna odpoveď.

„Tom!“

Žiadna odpoveď.

„Tomu sa divím, kde ten loptoš zasa väzí? Hej, Tom!“

Stará pani posunula okuliare dolu na nos a dívala sa cez ne po izbe. Potom ich zasa postrčila na hor a dívala sa spod nich. Zriedkakedy, vlastne nikdy sa nedívala cez ne na takú maličkosť, ako bol jej chlapec, lebo to boli jej parádne okuliare; pýcha jej srdca; boli len pre ozdobu a nie pre skutočnú potrebu. Práve tak dobre by videla i cez drôtené krúžky. Chvíľku stála zarazená, potom riekla, – nie nahnevane, predsa však tak nahlas, že to mohol počuť i nábytok vo svetlici: „Počkaj, nech ťa len dostanem, ja ti…”

Nedopovedala, lebo nemohla chytiť dych, keďže sa zohla a špárala pod posteľou metlou.

Vyplašila iba kocúra.

„Nikde niet toho loptoša!”

Šla k otvoreným dverám, stála v nich chvíľu a dívala sa pátravo do krov rajštiakových a iných rastlín, ktoré tvorili jej záhradu. Po Tomovi nikde ani pamiatky. Zvýšila hlas a volala, aby ju bolo ďaleko počuť:

„Tom! – Tooom!”

Za chrbtom sa jej ozval nepatrný šramot, obrátila sa a podarilo sa jej ešte včas chytiť malého chlapca za okraj kabátu a zabrániť mu takto v úteku.

„Tam teda! Že som si hneď nespomenula na tú komoru! Čo si tam robil?”

„Nič.”

„Nič? Ukáž ruky! A čo sa ti to prilepilo na ústa?”

„Neviem, tetička.”

„AIe ja viem. Lekvár je to! Stokrát som ti už hovorila, jestli nenecháš ten lekvár na pokoji, že z teba dušu vytrasiem! Podaj mi sem paličku!”

Palička sa mihla vo vzduchu. Situácia bola zúfalá.

„Preboha! Obzri sa len, tetuška! Obzri sa!”

Stará pani sa rýchle otočila a úzkostlivo k sebe pritiahla sukňu. V tom okamihu chlapec utiekol, vyšplhal sa na vysoký záhradný plot a zmizol.

Teta Polly stála chvíľku prekvapená, potom sa usmiala.

„Čert aby vzal toho šibala! Či už nikdy nezmúdriem? Či si zo mňa už dosť bláznov nenarobil, že by som mohla byť obozretnejšou? Pravda, starý blázon býva najhorší. Starého psa novým kúskom nenaučíš. Ty môj božíčku! Ale keď si každý deň zmyslí niečo nového, ako to má tedy človek tušiť, čo zase chystá! Ako by vedel, ako dlho ma smie hnevať, až ma prejde trpezlivosť a vie snáď i to, že keď ma rozosmeje, že je hneď po zlosti a že mu už nič nemôžem urobiť. Boh vie, že toho chlapca dobre nevychovávam, veruže nie. "Škoda každého úderu, ktorý padne mimo", ako sa to hovorí. Zvolávam hnev boží na nás oboch, viem to. Je to chlapčisko čertom podšité, ale, boženko, veď je chudáčik syn mojej nebohej sestry. Nemôžem za to, nemám svedomia ho udrieť. Zakaždým, keď mu niečo prehliadnem, mám výčitky, keď ho však chcem potrestať, div mi moje staré srdce nepukne. Ach, áno, kto je zrodený zo ženy, málo užije dňov a mnoho zármutku, vraví Písmo. Teraz sa zas bude celé odpoludnie túlať a zajtra mu budem musieť dať prácu za trest. Je to síce kruté, nechať ho pracovať v sobotu, keď majú všetci ostatní chlapci voľno, ale on nenávidí prácu väčšmi než čokoľvek iného, a ja musím si konať povinnosť, inak by som to dieťa ešte celkom skazila.”

Tom sa vskutku túlal a mal blahé časy. Domov sa vrátil práve včas, aby pomohol Jimovi, černošskému chlapcovi, štiepať drevo na zajtrajší deň, – to je vlastne: práve včas, aby Jimovi vyrozprával svoje dobrodružstvá, kým černoch vykonal dve tretiny práce sám. Tomov mladší brat (správnejšie rečeno nevlastný brat) Sid, ktorý obyčajne zbieral triesky, bol už s prácou svojou hotový, lebo to bol tichý chlapec, ktorý nezažíval dobrodružstvá o ktorých by mohol rozprávať.

Medzi tým, ako Tom večeral a pásol po príležitosti, aby mohol ukradnúť kúsok cukru, dávala mu teta Polly otázky napospol nejasné a nebezpečné. Chcela ho chytiť pri nejakom nepremyslenom slove. Ako tak mnoho namyslených duší, zakladala si i ona preveľmi na svojom, ovšem domnelom nadaní k spletitej a tajomnej diplomacii. Svoje najprehľadnejšie úskoky pokladala za divy najprehnanejšej chytráckosti.

„Tom, pravda bolo veľmi teplo v škole?”

„Hm… áno!”

„Veľmi teplo, čo?”

„Hm… áno!”

„A nemal si chuť ísť sa kúpať?”

Tomom to trochu trhlo. Zmocnilo sa ho podozrenie. Pozrel sa tete Polly do tváre, tá mu však nič nevravela. Ozval sa teda:

„Hm… Nie… vskutku, nie príliš.”

Stará pani natiahla ruku, ohmatala Tomovi košeľu a povedala:

„Ani si sa veľmi nezapotil, však?”

Lichotilo jej, keď zistila, že Tomova košeľa je suchá, a nik by netušil, čo vlastne mala za lubom. Tom však vedel, odkiaľ vietor duje; predvídal už, čo má nasledovať a predišiel tomu.

„Pumpovali sme si s niekoľkými chlapci vodu na hlavu… mám ju ešte vlhkú. Pozri sa!”

Tetu Polly zamrzelo, že si sama nepovšimla tej nepatrnej, avšak dôležitej okolnosti a že tak jej úskok zasa zlyhal. Zrazu však prišla na novú myšlienku.

„Tom, pritom pumpovaní si si predsa nemusel odpárať golier, či áno? Prišila som ti ho pevne. Rozopni kabát!”

Obava zmizla z Tomovho obličaja. Roztvoril kabát.

Golier bol pevne prišitý.

„Zase si ma dostal! Stavím sa, že si bol za školou a že si sa bol kúpať. Ale odpúšťam ti. Od času máš čerta v tele, ale niekedy si lepší, než sa zdáš.”

Hnevala sa trochu, že jej diplomacia zasa zlyhala, ale bola rada, že sa Tom choval tak poslušne.

V tom ozval sa Sid:

„Veď si mu golier prišila bielou niťou a táto je čierna.”

„Čože? Nuž pravda, že som ho prišila bielou! Tom!”

Ale Tom nečakal, ako to dopadne. Keď bol už von z dverí, zakričal:

„Počkaj, Sid, za to ich dostaneš!”

Na bezpečnom mieste sa Tom zahľadel na dve veľké ihly, zabodnuté v podšívke svojho kabátu. Okolo nich boli obtočené nite, jedna biela, druhá čierna.

„Nebyť Sida, ani by si toho nebola všimla,” bručal. „Čert aby to vzal, niekedy prišije golier bielou niťou, inokedy čiernou. Prečo len tie nite tak mení – do smrti si to nezapamätám. Ale toho Sida za to zmrzačím! Nech sa na mieste prepadnem, ak to neurobím!”

Tom nepatril práve medzi vzorných chlapcov v obci. Vedel síce dobre, akým vzorný chlapec má byť, ale on opovrhoval takým.

Neuplynuli ešte ani dve minúty a zabudol na svoj zármutok. Nie preto, že by bol jeho zármutok menej ťažkým a trpkým, než zármutok dospelých ľudí. Avšak nový a mocný záujem ho zatlačil na chvíľu z jeho srdca, tak ako vôbec rany osudu upadajú v zapomenutie, keď sa nové podniky tlačia do popredia.

Týmto novým záujmom u Toma bola dôležitá novinka vo hvízdaní, ktorú sa práve naučil od jedného černocha. Túžil po tom, aby ju mohol nerušene vyskúšať. Bolo to dajaké vtáčie trilkovanie, ktorého možno docieliť tým, že sa medzi pískaním v malých prestávkach rýchle dotýka jazykom o podnebie. Čitateľ si iste spomenie, ak bol tiež dakedy mladý, ako sa to robí. Vytrvalosťou a pozornosťou nadobudol si Tom chytro istej zbehlosti a vykračoval si teraz ulicou, majúc plné ústa harmónie a srdce plné vďačnosti. Cítil sa tak šťastným, akým sa cíti hvezdár, keď objaví novú obežnicu. Čo sa týka sily, hĺbky a rýdzosti radostného pocitu, možno skoro byť na vážkach, či nebol Tom vo výhode proti hvezdárovi.

Letné večery boli dlhé. Ešte sa nezotmelo. Zrazu prestal Tom hvízdať. Pred ním stál cudzinec, chlapec, ktorý bol trochu väčší než on. V malej osade, zvanej St. Petersburg bol každý nový príchodzí predmetom zvedavosti, nech bol akéhokoľvek veku alebo pohlavia. Tento chlapec bol pekne oblečený, ba až príliš pekne na všedný deň. To rovno vzbudzovalo obdiv. Čiapku mal peknú, modrý kabát bol novučičký a nohavice tiež. Ba mal na nohách i topánky a bol iba obyčajný piatok! Na krku mal krásny, pestrý nákrčník. Skrátka, mal okolo seba takú mestskú svätožiaru, že to Toma až zarazilo. Čím ďalej sa díval na ten skvelý zázrak, tým viac ohŕňal nos nad jeho uhladenosťou, a tým ošumelejším mu pripadal jeho vlastný odev.

Žiadny z chlapcov nepovedal slova. Keď sa pohnul jeden, pohnul sa i druhý, ale len stranou, do kruhu. Druh z druha oka nespustil! Konečne povie Tom:

„Mohol by som ťa zmlátiť!”

„To by som rád videl!”

„Uvidíš!”

„Neuvidím!”

„Uvidíš!”

"Neuvidím!”

"Uvidíš!"

"Neuvidím!"

„A veru, uvidíš!"

„A veru, neuvidím!”

Trápna prestávka. Po chvíli sa spýtal Tom:

„Ako sa voláš?”

„Čo ťa do toho?”

„Dobre, ukážem ti, čo je mňa do toho!”

„Tak tedy ukáž!”

„Ukážem, len vrzúkaj mnoho!”

„Nevídali! Nuž, ukáž!”

„Iste si myslíš, že si silnejší? Keby som chcel, vytrepal by som ťa jednou rukou!”

„Výborne! Prečo to tedy neurobíš. Stále len opakuješ, že by si mohol!”

„Aj to urobím, len si rob zo mňa blázna!”

„Nebojím sa ani tuctu takých chvastúňov, ako si ty!”

„Opica! Ja viem, že si myslíš, bohvie čo si ty, však?”

„Máš ty ale klobúk!”

„Môžeš mi ho zhodiť, ak sa ti neľúbi! Zraz mi ho! No, opováž sa! Ani kosti by si si neporátal!”

„Ty cigán!”

„Ty si cigán!”

„Ty zbabelec, netrúfaš si však do mňa!”

„Strať sa!”

„Počuješ, nedopaľuj, bo vezmem kameň a bacnem ti ho do hlavy!”

„To sa vie, že bacneš!”

„Veru bacnem!”

„Prečo to teda neurobíš?! Stále len hovoríš a nič nerobíš! Lebo sa bojíš!”

„Ja že sa bojím?”

„Bojíš sa!”

„Nebojím sa!”

„Bojíš!”

Opäť prestávka! Opäť vzájomné pohľady a obchádzanie v kruhu. Zrazu ocitli sa zočivoči. Tom skríkne:

„Odtiahni!”

„Urob to ty!”

„Ani mi nenapadne!”

„A mne tiež nie!”

Tak tu stáli s nohou vykročenou, celou silou jeden druhého strkajúc a pozerajúc na seba nenávistne. Žiadnemu sa však nepodarilo odstrčiť druhého. Tak zápasili, až sa obaja rozohriali a rozohnili.

Potom ustúpili obidvaja späť. Tom riekol:

„Si baba! Pošlem na teba svojho veľkého brata a ten ťa rozdrví malíčkom.”

„Myslíš, že sa bojím tvojho veľkého brata? Môj brat je ešte väčší než tvoj. Čo si myslíš, ten by ťa prehodil cez plot.”

(Obaja títo veľkí bratia žili pravda len v ich obrazotvornosti.)

„To je lož!”

„Snáď to, čo ty hovoríš!”

Tom ťahal v prachu ulice čiaru palcom nohy a povedal:

„Neopováž sa túto čiaru prekročiť, lebo ti seknem, že sa ani nehneš! Kto prekročí, beda jeho kostiam!"”

Cudzí chlapec rezko prekročil čiaru a riekol posmešne:

„Dosiaľ si to len hovoril, urob to tedy konečne!”

„Nedopaľuj! Daj si pozor, ty…”

„Veď si predsa hovoril, že niečo urobíš. Ukáž tedy, čo vieš!”

„A aj ukážem! Daj dva šestáky a ukážem ti to!”

Cudzí chlapec vyňal z vrecka dva šestáky a podával mu ich pohŕdavo. Tom mu ich vyrazil z ruky.

V tej chvíli už sa obidvaja váľali v prachu, držiac sa ako dve mačky. Hodnú chvíľu trhali, rvali si chlapci navzájom vlasy i šaty, boxovali a škriabali sa po tvári, až boli celí pokrytí prachom a blatom.

Konečne sa klbko tiel zastavilo. Z bojového dymu sa vynoril Tom, sediaci rozkročený na cudzom chlapcovi a obrábajúc ho svojimi päsťami.

„Už dosť?” kričal.

Odpoveďou bol nový pokus o vyslobodenie. Chlapec kričal, ale viac z hnevu, než od bolesti.

„Povedz, že máš dosť,” volal Tom a tĺkol ho ďalej.

Konečne vychrlil zo seba cudzinec pridusené "dosť".

Tom ho pustil, ťažko oddychujúc:

„Ja ťa naučím! A po druhý raz daj si pozor, s kým si začínaš!”

Cudzí chlapec sa dal na ústup. Oprašoval si šaty fňukajúc, stonúc. Chvíľami sa obzrel a vyhrožoval Tomovi, čo mu všetko urobí, „až ho po druhý raz dostane do ruky.” Tom odpovedal mu len výsmešným úškľabkom a s hrdou hlavou opúšťal bojište.

Sotva sa otočil chrbtom, zdvihol premožený chlapec skalu, hodil a trafil Toma do nohy. Ale už aj vzal nohy na plecia a letel sťa vietor. Tom prenasledoval zradcu až k jeho domu a zvedel takto, kde býva. Chvíľu obchádzal u vrát záhrady, vyzývajúc nepriateľa, aby vyšiel. Ten sa však na neho z okna len uškľaboval, neprejaviac ani máčik chuti k ďalšiemu zápasu. Nakoniec sa objavila nepriateľova matka a vynadala Tomovi do špatných, zlomyseľných a ledajakých ničomníkov. Musel odísť. Prv ale sa osvedčil, že si príležitostne "dovolí" na chlapca "počíhať".

Toho večera sa vrátil domov hodne neskoro. Keď sa opatrne vydriapal do okna, zistil, že je v jeho izbičke tá, ktorú si tam neželal: teta.

Na prvý pohľad zbadala, v akom stave sú jeho šaty a jej rozhodnutie, zmeniť voľnú sobotu v zajatie pri ťažkej práci, sa stalo skalopevným.

II.

Nastalo sobotné ráno. Letný deň bol jasný, svieži a kypel životom. Každé srdce bolo plné spevu a srdce mladé spievalo i ústami. V každej tvári sa zračila radosť a každý krok bol skokom. Agáty kvitli a vôňa ich kvetu plnila vzduch.

Vrch nad mestečkom bol samý kvet. Bol práve dosť vzdialený, aby sa zdal roztúženému pohľadu zasľúbenou zemou: snivou, tichou a vábivou.

Na chodníku sa objavil Tom s veľkým škopkom plným farby a s dlhou štetkou. Prezeral si plot. Všetka radosť zmizla z jeho tváre a zmocnila sa ho hlboká melanchólia.

Tridsaťpäť metrov dlhý plot! A dva a pol metra vysoký! Život mu pripadal prázdnym a zdal sa mu byť bremenom. S povzdychom namočil štetku do farby a pretrel ňou najvyššiu dosku plotu. Opakoval ešte raz, dva ten istý pohyb. Potom porovnával nepatrný biely pásik s rozľahlým priestorom špinavo šedého plotu a posadil sa zroneno na klát.

V tom vybehol zo dverí Jim. V ruke držal plechovú konvu a spieval si „Dievčence z Buffala”. Nosiť vodu bola pre Toma vždy nenávidená práca. V tejto chvíli však sa mu zdala vyslobodením. Napadlo mu, že dolu pri studni sú kamaráti. Bolo tam vždy dosť chlapcov i dievčeniec. Čakali, až na nich príde rad, odpočívali, zamieňali si hračky, vadili sa a bili a vždy tu bolo plno smiechu. Spomínal si tiež, hoci bola studňa sotva stopäťdesiat krokov vzdialená, že sa Jim nikdy nevrátil s konvou prv, než za hodinu; a to obyčajne ešte musel niekto pre neho ísť.

Tom sa dal vyjednávať:

„Počuj, Jim, natieraj trochu, zabehnem ja za teba pre vodu.”

Koniec ukážky