Kaukazský zajatec

Lev Nikolajevič Tolstoj

Text vychádza zo zošitových vydaní z rokov 1910 - 1920 

Textová úprava: Mgr. Nikoleta Hippová

Obálka: Franz Roubaud - Cossacks near a mountain river

Vydavateľstvo Zabudnuté Knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

ISBN 978-80-8263-018-6 (EPUB)

ISBN 978-80-8263-019-3 (MOBI)

Kaukazský zajatec

I.

Na Kaukaze slúžil jeden dôstojník, menom Žilín. Raz dostal z domu list, v ktorom mu písala jeho staručká mať toto: „Zostarla som už a rada by som pred smrťou ešte raz videla svojho milého syna. Príď sa rozlúčiť so mnou, pochovaj ma a potom choď zase s Bohom do služby. Vyhľadala som Ti už aj nevestu: je rozumná, pekná i majetná. „Môže sa Ti zaľúbiť, oženíš sa a ostaneš doma.“ Žilín si pomyslel: „Skutočne, matka už nepožije dlho; možno, že ju už ani neuvidím. Pôjdem, a keď je nevesta pekná, môžem sa aj oženiť.“

Šiel k plukovníkovi, vyprosil si priepustku, rozlúčil sa so súdruhmi, počastoval svojich vojakov na rozlúčku vodkou a vybral sa na cestu.

Na Kaukaze bola v tom čase vojna. Cestami nedalo sa prejsť ani dňom ani nocou. Sotva kto sa z Rusov vzdialil od pevnosti, už ho Tatári buď zabili, alebo zavliekli do hôr. Preto dva razy v týždni sprevádzali cestujúcich vojaci z pevnosti do pevnosti, aby ich tak chránili pred Tatármi.

Keď cestoval Žilín, bol horúci letný deň. Cestujúci sa zhromažďovali pred pevnosťou, prišli sprievodčí vojaci, a pohli sa. Žilín šiel na koni a batožinu mal na voze. Mali ísť 25 verst (versta = 106678 metrov). Sprievod šiel zvoľna: tu zastali vojaci, tu niekde koleso odpadlo, lebo kôň zastal a tak zastali všetci – čakali sa. Slnko klonilo sa už na poludnie a prešli ešte len pol cesty. Je prach, spara, slnko páli a nikde chládku. Holá step, cestou nikde niet ani stromu ani kríčka.

Žilín zašiel vpred, zastal a čaká kým ho dohoní sprievod. Počuje trúbiť na roh – zase stoja. I napadlo mu, či by mu nebolo lepšie ísť samému, bez vojakov? Kôň je dobrý a ak aj naďabí na Tatárov – utečie. Či neísť?… Stojí, rozmýšľa. Tu beží k nemu druhý dôstojník, Kostylín, ozbrojený, a hovorí:

„Pôjdeme, Žilín, sami. S tými by sme dlho cestovali. Jesť chceme, smädní sme a k tomu je ešte i horúčava. Na mne možno košeľu žmýkať.“ Kostylín bol chlapisko ozrutný, tučný a pot až lial sa z neho. Žilín ešte uvážil a povedal:

„A zbraň je nabitá?“

„Je!“

„Nuž teda pôjdeme. Podmienka je len – nerozbiehať sa!“

Išli vpred po ceste. Idú stepou, zhovárajú sa a obzerajú po stranách. Zôkol-vôkol bolo ďaleko vidieť. Step sa končí, cesta vedie úžľabinou medzi dvoma vrchmi, preto povedal Žilín:

„Treba vybehnúť na vrch a poobzerať sa, lebo nás tu spoza vrchu ľahko môžu prepadnúť. Ani sa nenazdáš…“

Kostylín na to: „Načo pozerať? Poďme len ďalej!“

Žilín však nesúhlasil s ním a hovorí: „Nie, ty počkaj dolu a ja sám pôjdem pozrieť.“

I rozbehol sa s koňom na vrch. Kôň bol dobrý (100 rubľov zaplatil zaň, kým bolo ešte žriebä), sťa na krídlach vyniesol ho na vrch. Len čo vybehol, hľa – pred samým ním stálo asi 30 Tatárov na koňoch. Obrátil sa nazad, Tatári ho však zbadali, pustili sa za ním a v cvale vyberajú už zbroj z opaskov. Žílín beží pod vrch, čo koňovi nohy stačili a kričí na Kostylína:

„Vyber zbroj!“ – Sám ale myslí na svojho koňa: „Koníček môj, nes ma dobre, nepotkni sa nohou, lebo ak sa potkneš, som stratený. Keď sa dostanem ku zbroji, nedám sa im.“

Ale Kostylín, miesto toho, žeby bol počkal, len čo zazrel Tatárov – už uháňal celou silou smerom k pevnosti. Koňa šibal bičom, tu z toho boka, tu z druhého. V prachu nebolo ho ani vidieť. Žilín vidí – zle je. Zbroj mu odišla, so šabľou nevykoná nič. Pustil koňa naspäť k vojakom – chcel ujsť. Tu vidí však, že šiesti Tatári bežia z druhej strany oproti nemu. Pod ním je kôň dobrý, no pod tými sú ešte lepší. Začal pridŕžať, chcel sa vrátiť, ale kôň sa už rozbehol, priamo na nich letí. Vidí – blíži sa k nemu Tatár s červenou bradou, na sivom koni. Vreští, vyceruje zuby a zbroj má pripravenú.

„No,“ – myslí si Žilín – „poznám vás čertov, ak dostanú ma živého, posadia ma do jamy a bičom ma budú drať.

Žilín trebárs nebol veľmi silný, bol udatný. Vytasil šabľu, pustil koňa rovno na červeného – Tatára, v tom však vystrelili po ňom od chrbta a trafil i koňa. Kôň padol na zem a privalil Žilínovi nohu. Žilín chcel sa zdvihnúť, no – už sedia na ňom dvaja smradľaví Tatári a viažu mu ruky. Trhol sebou, zhodil zo seba Tatárov, – ale zoskočili z koňov ešte traja na neho a začali ho biť kolbami po hlave. Zatmilo sa mu v očiach a potočil sa. Zviazali ho, čiapku mu zrazili, čižmy stiahli, celého prekutali, hodinky, peniaze odobrali a celé šaty roztrhali. Žilín sa obzrel na svojho koňa. Ten chudáčik, ako padol, tak leží, len nohami kope; v hlave má dieru, z ktorej valí sa mu krv a rozlieva sa okolo. Jeden Tatár zašiel ku koňovi a začal snímať sedlo. Ten však ustavične kope, – vyňal teda nôž a prerezal hrtan. Zahviždalo z hrtana, trhol sebou a – zdochol. Zobrali z neho sedlo a kantár, Tatár s červenou bradou sadol na koňa, druhí vysadili Žilina k nemu na sedlo a aby nespadol, priviazali ho remeňom cez pás k Tatárovi a zavliekli do hôr.

Sedí Žilín za Tatárom, kníše sa a tvárou sa dotýka smradľavého chrbta Tatárovho. Pred sebou nevidí len Tatárov chrbát a žilnatú šiju – vyholené tylo modrie sa mu spod čiapky. Žilín mal hlavu rozbitú, krv zrazila sa mu nad očami a nemôže si ju zotrieť, lebo má ruky zviazané, až láme ho v kostiach.

Išli dlho z vrcha na vrch, prebrodili rieku, vyšli na cestu a šli ďalej úzkou dolinou. Žilín chcel pozorovať, kam ho vedú, ale oči mal zalepené krvou a obrátiť sa nemôže. Začalo sa stmievať. Prešli ešte riečku, vyšli na skalnatý vrch, zapáchalo dymom, psi zabrechali.

Prišli do tatárskej dediny. Tatári zoskočili z koňov, zbehli sa deti, obkolesili Žilina, pištia, radujú sa a hádžu po ňom kamením.

Tatár odohnal deti, zosadil Žilina z koňa a zavolal sluhu. Prišiel bosý Tatár, s roztrhanou košeľou a s vypuklými čeľusťami. Pán rozkázal mu čosi. Sluha doniesol kladku: dva dubové kláty nasadené na železné obruče, v jednej obruči bol veľký klin s uškom a zámka. Žilínovi rozviazali ruky, navliekli mu kladku, zaviedli do kôlne a tam ho zatvorili.

Žilín padol na hnoj, Chvíľu poležal, omakal vo tme, kde je mäkšie a ľahol si.

II.

Žilín nespal celú noc. Noci boli krátke. Vonku sa už brieždilo – cez škáru padalo svetlo. Vstal, rozšíril škáru a pozeral von. Videl cestu vedúcu na vrch, napravo tatárska chalupa, vedľa nej dva stromy. Na ceste leží čierny pes, koza chodí s kozliatkami a potriasajú chvostíkmi. Spod vrchu ide mladá Tatárka, v kvetovanej košeli, neopásaná, v nohaviciach a čižmách, hlavu mala pokrytú kaftanom a na hlave plechový krčah s vodou. Ide, prehybuje sa a za ruku vedie vyholeného Tatárčika v košieľke. Vošla do chalupy, vyšiel včerajší Tatár s červenou bradou v hodvábnom kaftane, so strieborným kyndžalom na remeni a v črieviciach na bosej nohe. Na hlave mal vysokú čiernu baranicu do tyla. Postál, rozkázal čosi sluhovi a odišiel preč.

Žilínovi sa chcelo piť, hrdlo má vyschnuté. Zrazu počuje, že otvárajú kôlňu. Prišiel červený Tatár a s ním druhý menší, počerný. Oči má čierne, malú obstrihanú bradu, s veselou tvárou, vždy sa usmieva. Oblečený je ešte lepšie, ako jeho domáci. Má hodvábny belasý kaftan, obšitý prámom, na páse má veľký strieborný kyndžal, červené safiánové črievičky, tiež striebrom obšité. Čiapku má vysokú, z bielej barančiny.

Červený Tatár prehovoril čosi, rukami chytil sa stropu u dvier a hľadel na Žilina ako vlk. Počerný – prišiel rovno k Žilínovi, škerí naňho zuby, potľapkal ho po pleci, hovorí čosi vo svojej reči, žmurká očami, pomľaskáva jazykom a zavše doloží: „korošo urus! korošo urus!“

Žilín mu nerozumel nič a hovorí: „piť, vody, piť mi dajte!“

Počerný sa smeje a zase len po svojom: „koroš urus!“

Žilín rukami a perami ukázal, aby mu dali piť. Čierny Tatár porozumel, zasmial sa, pozrel von dvermi a zavolal: „Dina!“

Pribehlo asi 13-ročné dievčatko, tenučké, chudučké a ponášalo sa na čierneho Tatára. Akiste jeho dcéra: tie isté jasné oči. Oblé –

– líčená je v dlhej modrej košeli so širokými rukávmi, bez pása. Na hrdle šnúru s peniazmi, samé ruské polruhle. Čierne vlasy spletené má do vrkoča so stužkou a na stužke zavesené bliašky a strieborný rubeľ.

Otec rozkázal jej voľačo. Odbehla a doniesla plechový krčiažtek s vodou, podala ho Žilínovi, sadla si na prah u dvier a dívala sa na Žilina, keď pil, ako na dáke hoviadko. Žilin podal jej krčiažtek nazad a ona skackala s ním, ako divá koza. Otec sa zasmial a rozkázal jej ešte voľačo. Ona odbehla a doniesla Žilínovi na okrúhlej daštičke nekysnutého chleba. Tatári potom odišli a zatvorili zas kôlňu.

O chvíľu prišiel sluha a hovorí Žilínovi: „Aj-da, choziain, ajda!“

Tiež nevedel po rusky. Žilín vyrozumel len, že káže mu kamsi ísť. Išiel za ním s kladkou na nohe krívajúc. Vonku vidí tatársku dedinu s desiatimi domami a kostol s vežičkou. Pri jednom dome stoja tri osedlané kone, ktoré držia chlapci za remence. Z toho domu vybehol počerný Tatár a kývol rukou, aby Žilín šiel k nemu. Žilín šiel a spolu s Tatárom vošli do domu. Izbica je pekná, steny na hladko omazané hlinou. Pri prednej stene uložené sú pestré periny, po bokoch visia drahé koberce, na kobercoch drahé zbroje, pištole, šable, – všetko v striebre. V jednej stene je malinká piecka. Dlážka je hlinená, čistá ako holohumnica a celý predný kút vystlaný je plsťou; na plsti sú koberce a na kobercoch páperové podušky. Na nich sedia Tatári v črievičkách: počerný, červený a traja hostia. Pred sebou majú na okrúhlej doštičke prosné „bliny“ (pečivo z riedkeho cesta na spôsob našich lievancov), rozpustené kravské maslo v čaške a tatárske pivo „buzu“ (nápoj z pohánkovej, ovsenej alebo prosnej múky) v krčiažku. Jedia rukami, ruky majú všetci v masle.

Počerný vstal, kázal posadiť Žilina po strane, nie na koberec, ale len na holú dlážku, zase si sadol a častoval hostí blinami a buzou. Sluha posadil Žilina na miesto, sám ale sňal vrchné črievice, postavil ich ku dverám do radu, kde i druhé črievice stáli a sadol na plsť blízko pánov: hľadí, ako oni jedia, utiera si sliny. Tatári pojedli, prišla Tatárka, odniesla maslo a bliny, podala im umývadlo a krčah s úzkym pyskom a Tatári si začali umývať ruky. Potom ruky zložili, kľakli, pofúkali na všetky strany a prečítali modlitby. Rozprávali po svojom, konečne jeden z hosťov priblížil sa k Žilínovi a oslovil ho po rusky:

„Teba“ – hovorí – „zajal Kazi-Muhamed,“ ukazujúc na červeného Tatára, „a oddal ťa za dlh Abdul-Muratovi“ – ukazujúc na počerného. „Abdul-Murat je teraz tvojím pánom.“ Žilín mlčí…

Abdul-Murat hovorí čosi, ukazuje na Žilína, smeje sa a dokladá: „soldat urus, korošo urus.“

Tlmočník oznamuje Žilínovi: „Káže ti písať domov list, aby poslali za teba výkupné. Keď mu peniaze pošlú, pustí ťa na slobodu.“

Žilín sa zamyslel a hovorí: „A koľkože chce to výkupné?“

Tatári sa poradili a tlmočník odpovedá: „Tri tisíc rubľov.“

„Nie,“ hovorí Žilín, „toľko ja nemôžem zaplatiť,“

Abdul vyskočil, hádže rukami, hovorí čosi Žilínovi – mysliac vždy, že to on rozumie.

Tlmočník to preložil a pýta sa: „Koľko chceš dať?“

Žilín si rozmyslel a hovorí: „500 rubľov.“

Tu Tatári začali sa vadiť medzi sebou. Abdul kričí na červeného a tak zavrešťal, že až sliny z úst prskali. Červený len požmurkáva a jazykom si pomľaskáva. Keď stíchli, hovorí tlmočník:

Koniec ukážky