Záhadná Agáta

Július Detrich

Úpravy a digitalizácia: OZ Zabudnuté knihy

Obálka: Remix of Miloš Dohnány: Vierka

www.zabudnuteknihy.eu

ISBN 978-80-99966-80-3 (EPUB)

ISBN 978-80-99966-81-0 (MOBI)

Záhadná Agáta

I.

Prof. Ing. Topoľ bol jedným z mála ľudí, ktorí zasvätili svoj život vede.

Do tridsiatky žil ako každý iný; snažil sa predovšetkým zabezpečiť existenčne, aby potom vo vymedzených koľajach prirodzeného poslania mohol si založiť svoj domáci krb. Na iné vtedy nemyslel.

Bolo to v čase, keď Topoľov život bol nerozlučiteľný so životom jeho ženy Agáty, ktorú veľmi miloval. Avšak aj v tejto láske bolo veľa bolesti.

Jeho radosť, šťastie malo byť dovŕšené, ale práve v túžobnom očakávaní dožil sa najkrutejšej bolesti: Agáta pri pôrode zomrela.

Dievčatko, ktoré sa narodilo zdravé, pekne rástlo, i keď salo mlieko z cudzích pŕs. Pri krste dostalo meno: Agáta.

V Topoľoví ožili všetky krásne dni pri mene jeho manželky a dcéry. Agáta ožila v malej bytosti. Žila a živila ho svojím životom, svojím jestvovaním a to tým viac, keď po rokoch, míňajúcich sa veľmi rýchlo, poznával v jej očiach, vlasoch a v črtách tváre – obraz nebohej matky.

Agáta vyrástla v pekné dievča, s oduševnelým výrazom v tvári. Oči jej vraveli o hlbšej, vážnej povahe.

Len jej otec vedel o tom, že jej povaha stotožňuje sa s povahou matkinou a že je aj ona nežná a dobrotivá, taká, ako bola jej matka. Celým svojím zjavom ju pripomínala, v pohľade, v pohybe. Bolo to čosi zvláštneho, čosi neobyčajného, že tieto dve bytosti mali na sebe jednu pečať podoby.

Bolo to v čase, keď profesor Ing. Topoľ v odborných kruhoch znamenal viac, ako pred dvadsiatimi rokmi. Do jeho domu v bratislavskej vilovej štvrti sa schádzali ľudia z techniky. Boli to praktici i teoretici. Posledných si Topoľ viac vážil a presedel s nimi niekoľko hodín pri odbornej debate. Vtedy bol už Topoľ rozhodnutý teóriu zameniť praxou. Nemyslel, vysúkať si rukávy a zaujať miesto technického riaditeľa v niektorom podniku. Nie! On mal vyššie úmysly.

Ing. Topoľ pri riešení jednotlivých technických úkazov v spojení s úkazmi prírodnými a s ich zákonmi, vhlboval sa čoraz viac do týchto tajomných výpočtov s matematickou presnosťou, pričom dospieval k zaujímavým poznatkom.

Boli to poznatky, ktoré žili a žijú, ktorých neznalosť musí preskočiť naša nevedomosť a musí sa prebiť cez prekážky, ktoré sa postavili do cesty vývoja ako zbytky minulých storočí, zanechávajúc balvany, vrastené do materialistického chápania života. A inak to ani nebolo možné.

Avšak technika, ktorou sa Topoľ zaoberal, bola širokým poľom pôsobnosti. A len jej jednotlivé odvetvia rozširovali toto veľké pole do neobmedzených šírok a diaľok, do neznámych priestorov…

A v týchto neznámych priestoroch existovalo čosi neviditeľné, nehmatateľné, bez hluku a zápachu, bez akejkoľvek predbežnej formy, bola to – myšlienka človeka, ktorá žila, jestvovala, prejavujúc a doplňujúc dohady učencov o svojej moci a vplyve.

Myšlienka, tento jestvujúci a predsa nepochopiteľný úkaz, javiaci sa ako čosi určitého, čo sa dá nahmatať, existoval len ako pojem čohosi, čo síce má svoje meno, čomu rozumieme, ale čoho silu a vznik nemohla ešte ani veda prakticky dokázať.

Táto sila zaujala Topoľa čoraz viac. Vracal sa k nej po dlhých prípravách a po bedlivom skúmaní jednotlivých odvetvi techniky a ľudského života, až zostal, nič netušiac, predmetom rozhovoru agentov cudzích mocností.

A tu sa to začalo.

II.

Ivan Marvan sa vrátil z cudziny.

Ako hotový inžinier rádiofónie precestoval niekoľko štátov a vypočul jednotlivé prednášky na zahraničných univerzitách, vo Viedni, v Lipsku, v Berlíne, v Paríži a v Prahe.

Na Slovensko sa vrátil spokojný, priam so živelnou energiou pracovať… U svojho otca, ktorý bol prednostom poštového úradu a chystal sa práve do penzie, našiel spokojný domov, omnoho spokojnejší, ako tí, ktorých rodičia boli v starobe odkázaní na ich pomoc. V tom mal Marvan takú výhodu, ako má málokto. Mohol sa oddať nerušene a bezstarostne ďalším štúdiám, lebo povahovo bol hĺbavej povahy, rád prichádzal na koreň veci, nie súc ďaleko od Topoľového predsavzatia, rátal z času na čas s otcovou finančnou podporou.

Keď Marvan potreboval peniaze, otec rád mu ich dal, vidiac, že nie zbytočne. Sám pozoroval jeho prípravy a prichádzal k poznatkom, že Ivan pozerá vyššie, k takým métam, ktoré budú výdobytkom zajtrajšej generácie.

Ing. Marvan, aj keď bol trochu samotárskej povahy, s dávkou hĺbajúcej duše, vedel sa preniesť ponad všetky tieto vlastnosti človeka a vedel byť až rozpustilo veselý. Táto druhá jeho vlastnosť, ktorá sa môže charakterizovať ako dar, ovládla ho po návrate do vlasti.

V Bratislave počul viac rečí a bol trochu sklamaný touto skutočnosťou. No, keď si uvedomil polohu Bratislavy, ležiacej blízko hraníc a jej veľkomestskosť, pochopil, že to inakšie ani nemôže byť, veď takto sa hovorí vo všetkých väčších mestách, najmä, keď ležia pri križovatkách hraníc a iných záujmov.

Ale predsa zostalo v ňom trochu nespokojnosti. A keď si to uvedomil, zatúžil po voľnej slovenskej prírode, po krásnych horách Liptova, po prostom, jednoduchom slovenskom ľude, medzi ktorými strávil svoje detstvo.

A potom mal aj iné na mysli. Z cudziny si priniesol niekoľko odborných kníh, ktoré ho stáli veľa peňazí a námahy, nuž tieto chcel preštudovať prv, ako sa pustí do ďalších podujatí.

Bol rozhodnutý zajtrajším dňom opustiť Bratislavu, preto sa šiel s ňou rozlúčiť… A lúčil sa s ňou pohľadom, láskajúc modré vlny Dunaja, sivé múry Hradu a zašiel si tiež pod viechu napiť sa vínka. Tu sa stretol so svojím priateľom Pavlom Larnom.

– Už si sa vrátil z cudziny? – spýtal sa ho Larn krátko.

– Ako vidíš!

– Kedy si prišiel?

– Predvčerom.

– Ostaneš tu dlhšie?

– Ešte som sa nerozhodol.

– Napi sa! – ponúkol ho Larn.

Štrngot pohárov vmiešal sa do rozhovoru ľudí a do myšlienok… Z reči obidvoch priateľov dala sa vybadať akási prázdnosť slov. Marvan nebol veľkým priateľom Larnovým. Cítil voči nemu akúsi nechuť z jeho bez programového života, čo sa prejavilo uňho už v školských laviciach. Precestoval síce viac štátov a mal dosť skúseností a ako sa pamätal, bol v službách veľkej zahraničnej firmy ako nakupovateľ, ale nevydržal dlho a odišiel do Hamburgu, kde pracoval dlhší čas v prístave ako úradník zahraničnej agentúry. Posledný raz ho videl v istej viedenskej kaviarni v spoločnosti úradníka cudzieho vyslanectva.

– Si ženatý? – spýtal sa ho Marvan.

– Nie. A ty?

– Slobodný ako vták. Ale o tebe som počul, že sa zaujímaš o Irenu Bonátovu. Pekná žena a bohatá! Azda ti budem môcť čoskoro gratulovať?

Larn pokýval hlavou s trápnym úsmevom:

– A… mýliš sa! – odpovedal s nepokojom.

Po tomto krátkom rozhovore sa rozišli. Ing. Marvan pustil sa k domu svojho otca, dotýkajúc sa rozhovoru s Larnom s malou mimovoľnosťou, a čo raz viac a častejšie sa dotkol mysľou jeho osoby. Konštatoval, že boli to otázky a odpovede nemajúce nič spoločného a vážnejšieho s jeho záujmami a cieľmi. Bol to len rad obvyklých zdvorilostných priateľských otázok a odpovedí, na ktoré by bol zabudol, keby nebolo u Larna istého potlačovaného nepokoja, ktorý si Marvan nevedel vysvetliť. Hádal dodatočne cestou po príčine, dotýkajúc sa rôznych verzií, kolujúcich o jeho rodine a o jeho prítomnej finančnej hotovosti, nakoľko zdedil po vzdialených príbuzných väčší majetok, nerátajúc ani značný majetok po rodičoch. Teda nepokoj z tejto stránky nemohol byť, uvažoval ing. Marvan. Iba ak sa ocitol v nepredvídanej finančnej kríze...

K tomuto tématu vrátil sa už len na ceste do Ľubochne, kam odcestoval večerným rýchlikom. Ale neskôr vlastné záujmy potlačili dohady o Larnovej nespokojnosti.

III.

Ing. Marvan bol už druhý deň v Ľubochni. Ale za tento čas mu ani nezišlo na um napísať domov pozdrav, hoci sľúbil otcovi, že po príchode na miesto hneď tak urobí.

Nuž ale Ľubochňa so svojou čarokrásnou prírodou, hravými vlnkami Váhu, ktorého hladina sa v hrejivých lúčoch slnka zlatisto jagala, strmé stráne so svojimi večne zelenými lesmi, ktoré nikdy neprestávali šumieť svoju tajomnú pieseň – to ho tak upútalo, že zabudol na všetko ostatné.

Bol nadšeným milovníkom krás božej prírody. Preto v prvých dňoch v Ľubochni celkom zabudol, že jestvuje aj niečo iného, že žijú aj ľudia veľmi blízki, ktorí čakajú na niekoľko riadkov pozdravu.

Unavený popoludňajším blúdením živicou voniacim lesom, vrátil sa do svojej izby, prenajatej vo vile pána Kovalského, rozhodnutý napísať domov. Pritom uvažoval, čo otec povie na jeho mlčanie. Až napokon ustálil: Veď otec porozumie a pochopí!

Vzal pero a papier, hodlajúc napísať hneď. Napísal pár riadkov, potom zostal sedieť a díval sa na listový papier.

Spomenul si, že napísať chcel predbežne len pohľadnicu. Skrčil listový papier a vhodil ho do pece, ktorá bola pri dverách v pravom kúte izby. Ako otvoril dvere, zbadal, že v peci je aj iný list, pokrčený. Istotne niekto ho tam hodil. Bol to list ružovej, jemnej farby, aké listy s obľubou používajú ženy. Nie zo zvedavosti, ale čisto náhodne vytiahol list a vyrovnal ho.

Nesklamal sa. Hneď na prvý pohľad bolo zrejmé, že list písala žena. Drobné písmenká roztancovali sa mu pred očami. Čítal:

Drahý otče!

Vila sa mi páči, len neviem, či budeš s ňou spokojný. Je naozaj veľmi zachovalá. Nebudú potrebné väčšie opravy. Ale Ťa snažne prosím, tým veciam daj pokoj! Mám akési tušenie, že sa to zle skončí. Tak sa bojím…

List nebol dopísaný. Zrejme, žena, ktorá ho písala, dostala neskôr iný náhľad na vec. Ing. Marvan zahľadel sa na riadky bez slova, s mierne rozšírenými a udivenými očami. Potom prečítal list ešte raz. Vzápätí otvoril dvierka pece a prezrel ju. Hľadal ešte niečo. Hľadal obálku, na ktorej by bola adresa! Ale nič nenašiel. V peci, okrem nepatrných ohorkov cigariet, nebolo nič. A predsa, taký tajuplný význam skrýval sa– v liste ženy! V tých pár riadkoch podľahla pred nebezpečenstvom, o ktorom rozhodne musela vedieť, že prináša hroziace ťažkosti a neprístojnosti!

V liste bolo kus pravdy! Kus prejaveného strachu z práce otca! Táto skutočnosť Marvana zmiatla. V podvedomí tušil záhadnosť a tajomnosť, útek pred niekým, či už útek pred spravodlivosťou, alebo zákonom. Rozhodne:

Strach môže vzniknúť len z obavy pred inými osobami, ktorých pohľad do činov znamenal by istý obrat v neprospech pôvodcu, s ktorým je pisateľka spojená! V tomto prípade išlo o otca a dcéru!

Takáto skutočnosť, objavená čírou náhodou, odklonila jeho myšlienky od predsavzatia napísať domov pozdrav a dala im iný smer.

Bola tu už snaha dozvedieť sa bezodkladne meno nájomníčky izby, ktorá ju určite obývala pred ním. Inak sotva by sa tu zachoval listový papier…

Vzal klobúk a ponáhľal sa von. Vo dverách zbadal majiteľa vily, pána Kovalského, ktorého sa pod dojmom tejto záhady opýtal:

– Kto býval predo mnou v tejto izbe?

– Kto? – prejavil zvedavosť Kovalský. – Prečo sa pýtate?

– Prepáčte, ale núti ma k tomu istá príčina, – povedal Ing. Marvan na vysvetlenie a pokračoval: – Ide o to, či tu náhodou nebývala moja dobre známa z Bratislavy, – povedal nevinne.

Kovalský držal v ruke roletu.

– Práve som chcel ísť k vám, – povedal, – je tam roleta pokazená, nuž som ju opravoval: Ale vrátiac sa k vašej otázke, veru neviem meno tej slečny. Bola z Bratislavy, to viem určite. Tuším, že akési obchodné jednanie tu mala, lebo videl som ju s pánom notárom.

– Ďakujem! – povedal ing. Marvan a mal úmysel navštíviť notára. Ale toho nezastihol doma. Pustil sa lesom, čítajúc list niekoľko ráz za sebou. Uvažoval pri každom slovíčku, skúmajúc duševné položenie pisateľky. Z textu bolo zrejmé, že pisateľka mala hrozný strach. Aká príčina ju viedla k vyjadreniu svojho strachu, to bolo Marvanovým dohadom. Bola rozhodne pod dojmom istých, pre ňu ťažkých udalostí, vplývajúce na ňu. Alebo to bola len náhla reakcia pod dojmom hlbšieho uvedomenia si prác jej otca. Ale akých prác! Alebo, či to bol strach, živený a dusený vo vnútri a prejavený len náhodou, vzdialená od vplyvu otcovho, alebo pod inými okolnosťami. Veď v liste spomína vilu. Ktorú vilu? Podľa všetkého dá sa usudzovať, že jej otec kvôli tým veciam kupuje v Ľubochni vilu, aby tu vzdialený ruchu, mohol pracovať… Pracovať, na čom?

Ing. Marvan zostal pri týchto slabých argumentoch.

IV.

Agáta Topoľová mala len jedno želanie: Nájsť pre otca miesto, kde by mohol pracovať na svojich plánoch, ktorých uskutočnenie bolo už tak blízko!

Bolo až divné, že hoci mala sotva dvadsať rokov, oddala sa otcovej vedeckej práci, s ktorou ju ostatne spájala vrodená túžba vážne pracovať.

Ing. Topoľ sa nad tým pozastavil. A sám si mnoho ráz vyčítal, že dcéru zachytil do takej duševne vysiľujúcej intenzity, ale pomysliac si na jej matku, veril, že Agátina snaha o celú vec a celé porozumenie pramení z hĺbky jej duše a citov, a že nie je len čírym náznakom nesklamať otca, aby videl v nej oddanú žiačku a pomocníčku.

A Agáta bola naozaj vernou žiačkou a oddanou pomocníčkou. Obdivovala u svojho otca nadanie a geniálne výpočty a predsavzatia, podopreté poznatkami vedy. Ale keď hlbšie nazrela do jeho práce, dostávajúce živšiu skutočnosť, vtedy cítila neopodstatnený strach. Čím tento strach vznikal, ťažko povedať, lebo ona sama sa nevedela vžiť do skutočnosti a do prác svojho otca v počiatočných dňoch príprav, ktoré sa jej predstavovali ako čosi, čo vidíme v neurčitých obrysoch, i keď cítime veľkosť a tušíme ďalekosiahlosť predpokladov, ktorých uskutočnenie v praxi by znamenalo prevrat v technike a v celom spoločenskom poriadku.

Tento strach, ktorý vznikol, bol z tretej osoby... Táto tretia osoba začala jestvovať z čista jasna. Strach tento prevyšoval i bojazlivosť z neznámych osôb, ktorých snaha dostať sa do blízkosti jej otca bola čoraz väčšia a prejavovala sa pod akýmikoľvek zámienkami, ktoré po hlbšom jej uvažovaní v spojitosti s treťou osobou, naháňali jej tajomnú hrôzu.

Len profesor ing. Topoľ zostával pokojný, s usmiatou a žiariacou tvárou, istý, že sa jeho predpoklady splnia.

Táto jeho spokojnosť bola v súlade so šedinami na jeho sluchách, harmonizovala i s jeho okuliarmi a s nerozlučnou cigarou v ústach, ktorá jediná bola okrem nich dvoch, kým nezačal jestvovať ten tretí, svedkom všetkých príprav, výpočtov a spĺňajúcich sa predpokladov.

Po návšteve Ľubochne, Agáta sa vrátila naproti otcovi do Žiliny, kde mala vyčkať na popoludňajší rýchlik z Bratislavy. Presvedčená bola, že otec príde týmto rýchlikom, ktorým budú potom pokračovať do Ľubochne.

Uvažovala, otec bude mať iste veľa batožiny, ktorej sa nechcel vzdať a pri ktorej istotne prebdel celú noc. Veď ona zväčša obsahovala plány a prácu, opísanú v poznámkach, podľa ktorých ľahko by sa dostali odborníci k jadru veci.

Stála na stanici, keď prišiel rýchlik. Spiatočný lístok do Ľubochne mala už kúpený, veď tam mala tiež čiastku batožiny, ktorá síce nemala veľkej ceny pre záujemcu, pred ktorým utekali z Bratislavy do Ľubochne, v snahe stratiť sa jeho očiam.

Profesor ing. Topoľ hneď zbadal Agátu. S nerozlučiteľnou cigarou v ústach pozrel oknom rýchlika druhej triedy, a zakýval na ňu.

Agáta nastúpila.

Koniec ukážky