Pán sveta

Robert Hugh Benson

Preklad: Elena Brestenská-Gessayová

Digitalizácia a úpravy: Občianske združenie Zabudnuté knihy

www.zabudnuteknihy.eu

V texte boli vykonané minimálne úpravy.

ISBN 978-80-99966-76-6 (EPUB)

ISBN 978-80-99966-77-3 (MOBI)

Úvod

- Potrebujem chvíľku na rozmyslenie - povedal starec, opierajúc sa dozadu v leňoške.

Percy sa spokojne usadil v stoličke a čakal, rukou podopierajúc si bradu.

Izba, v ktorej sedeli traja muži, bola veľmi tichá, zariadená až veľmi prakticky, podľa zvyku tej doby. Nemala ani okien ani dverí; lebo bolo tomu šesťdesiat rokov, čo svet poznajúc, že priestor nie je viazaný na povrch zemegule, začal sa vážne zahrabávať. Dom starého pána Templetona stál asi štyridsať stôp pod úrovňou pobrežia Temže, v polohe, považovanej za dosť výhodnú, lebo mal len asi sto krokov na zastávku „Druhej ústrednej železnice motorových vozidiel“ a štvrť míle na stanicu vzducholodí v Blackfriars. Pán Templeton mal už vyše deväťdesiat rokov, a preto už len zriedka opúšťal dom. Steny izby samej boli pokryté jemne zeleným jaspisovým smaltom podľa predpisu zdravotnej rady a jej priestory zaliate boli umelým slnečným svetlom, ktoré pred štyridsiatimi rokmi objavil veľký Reuter; mala farebné odtienky jarného lesa a bola vyhrievaná a ventilovaná cez klasické vyrysované mriežky na stálych 18° C. Pán Templeton bol prostý človek, spokojný s takým životom, aký voľakedy viedol jeho otec. Aj nábytok bol trošku staromódny v úprave a tvare, ale podľa panujúceho obyčaju zo železa s nežným azbestovým smaltom, nezničiteľný, príjemný hmatu a podobajúci sa mahagónu. Knihovne, lahodne naplnené, tiahli sa po oboch stranách elektrického krbu, bronzovým podstavcom opatreného, pred ktorým sedeli traja mužovia; a v kútoch stáli hydraulické výťahy, vedúce: jeden do spálne a druhý na chodbu o päťdesiat stôp vyššie, ktorá viedla na nábrežie.

Páter Percy Franklin, starší z oboch kňazov, mal pozoruhodný vzhľad. Hoci mu nebolo viac, ako tridsaťpäť rokov, mal vlasy úplne biele; sivé oči pod čiernym obočím mu podivne žiarili a boli skoro vášnivé; ale jeho vystupujúci nos, vystupujúca brada a pevná odhodlanosť úst presviedčali pozorovateľa o jeho vôli. Kto ho nepoznal, obyčajne sa za ním obzrel.

Páter Francis, sediaci pri druhom boku krbu na strmej stoličke, bol zas človek všedný, lebo hoci boli jeho hnedé oči príjemné a cituplné, v jeho obličaji nebolo sily; ba v kútikoch úst a nápadne skleslých viečkach bolo badať náchylnosť k ženskej zádumčivosti.

Pán Templeton bol pravý starec, silnej vráskavej tváre, čisto oholený ako všetci ostatní na svete. Spočíval teraz na poduškách vodou naplnených, nohy majúc pod prešívanou prikrývkou. Konečne prehovoril, pohliadnuc najprv na Percyho pri svojom ľavom boku.

- Nuž - povedal - je to ťažká vec rozpamätať sa dopodrobna; ale takto mi to prichodí na um.

- V Anglicku bola naša strana prvý raz vážne znepokojená Robotníckym parlamentom roku 1917. Ten nám ukázal, ako hlboko prenikol hervéizmus celé sociálne ovzdušie. Boli socialisti aj predtým, ale takého nebolo, akým v svojom starom veku bol Gustáv Hervé - aspoň tak mocného nebolo. Hervé, azda ste o tom čítali, učil absolútny materializmus a socializmus logicky rozvinutý. Vlastenectvo, povedal, je pozostatkom barbarizmu; a zmyslový pôžitok jediným nepochybným dobrom. Pravda, každý sa mu vysmial. Hovorilo sa, že bez náboženstva nebolo by čím pohnúť davy, zachovať aspoň to najjednoduchšie pravidlo sociálneho poriadku. Ale predsa mal pravdu, ako sa videlo. Po úpadku francúzskej cirkvi na začiatku storočia a masakroch roku 1914, sa začala buržoázia organizovať; a to neobyčajné hnutie dialo sa vážne, prerazilo stredné vrstvy, bez vlastenectva, bez triednych rozdielov, temer bez vojska. Rozumie sa, že slobodomurárstvo riadilo všetko. Hnutie sa rozšírilo do Nemecka, kde vplyv Karola Marxa už…

- Áno, pane - prerušil ho Percy jemne - ale čo bolo s Anglickom, ak prepáčite... -

- Ach, áno; Anglicko. Nuž roku 1917 robotnícka strana vzala do rúk opraty a komunizmus skutočne sa začal. To bolo, pravda, dávno pred dobou, na ktorú sa pamätám, ale môj otec datoval komunizmus od tých čias. Jediný div bol, že veci nepokračovali rýchlejšie, ale myslím, že ostala v ľude ešte hodná dávka Toryovho kvasu. Okrem toho, storočia obyčajne plynú pomalšie, ako to očakávame, najmä keď započnú s rozruchom. Ale vtedy nastal nový poriadok a komunisti dosiaľ neutrpeli vážnu porážku, vyjmúc tú nepatrnú roku *25. Vtedy Blenkin založil časopis, „Nový Ľud“ a „Times“ zanikli; ale napodiv, horná snemovňa nadobro padla až roku *35. Štátna cirkev bola konečne zrušená roku *29.

- A aký to malo účinok na náboženstvo? - rýchle sa opýtal Percy, keď starec trošku zakašľal a vzal si inhalátor. Kňazovi záležalo na tom, aby neodbočil.

- Vec sama bola účinkom - povedal starec - skôr ako príčinou. Teda ritualisti, ako ich nazývali,

- Dobre; ale nechápem terajší stav vecí. Predsa ste povedali, že veci diali sa pomaly.

- Áno - povedal starec - ale nesmiete zabudnúť na zákony o chudobe. Tými komunisti získali nadobro. Braithwaite rozhodne rozumel sa svojim veciam.

Mladší kňaz tázavo pozrel hore.

- Že zrušil starý systém pracovní pre chudobných - povedal Templeton. - Sú to pre vás dejiny staroveku, pravda; ale ja sa pamätám, ako by sa to stalo včera. Táto vec urobila koniec tomu, čomu sa do tých čias hovorievalo mocnárstvo a univerzity.

- Ách - povedal Percy - nerozpovedali by ste mi to podrobnejšie, prosím?

- Hneď, dôstojný pán… Teda Braithwaite vykonal toto. Podľa starej ústavy zaobchádzalo sa jednako so všetkými chudobnými, čo pôsobilo nespokojnosť. Podľa novej ústavy zaviedli sa terajšie tri triedy a dvom vyšším triedam dalo sa volebné právo. Len ľudia absolútne ničomní boli zaraďovaní do tretej triedy a zaobchádzalo sa s nimi viac alebo menej ako so zločincami - pravda, po podrobnom vyšetrení. Potom prišla reorganizácia starobného poistenia. Nuž, nevidíte, ako to posilnilo komunistov? Od tej doby individualisti - keď som bol ešte chlapcom , boli známy pod menom Toryovci - neuchytili sa. Teraz nie sú ničím iným, ako ošarpanou vlečkou. Všetky robotnícke vrstvy - a to znamenalo deväťdesiatdeväť zo sta - boli proti nim.

Percy pozrel hore; ale ten druhý len pokračoval.

Potom prišiel zákon, nariaďujúci reformu väzení za Macphersona a zrušenie trestu smrti; potom posledný zákon o vyučovaní z roku *59, ktorým zavedený bol dogmatický sekularizmus; skutočné zrušenie dedičského práva opravou zákona o poplatkoch v prípade smrti.

- Nepamätám sa už, aký bol ten starý systém - povedal Percy.

- Nuž, vidí sa to byť neuveriteľné, ale podľa starého systému všetci platili jednako. Najprv prišiel zákon o pozostalostiach, ktorý bol potom zmenený v tom zmysle, že daň zo zdedeného majetku bola trikrát väčšia, ako daň zo zarobeného majetku , až konečne prijaté bolo učenie Karola Marxa roku *89 - ale prvý zákon uviedol sa v platnosť roku *77… Tak, všetkými týmito udalosťami udržalo sa Anglicko na úrovni s kontinentom; práve len že sa stihlo pripojiť k poslednej osnove amerického slobodného obchodu. Zaiste sa rozpamätáte, že to bol prvý účinok víťazstva socialistov v Nemecku.

Po zúfalej snahe plávať s robotníckou stranou, slúžili si k cirkvou po zjazde roku *19, keď sa upustilo od nicejského vierovyznania; a nebolo opravdivejšieho nadšenia ako medzi nimi. Ale pokiaľ konečné zrušenie malo účinku, účinkom tým bolo - myslím - že to, čo zostalo zo štátnej cirkvi, slúžilo sa s voľnou cirkvou, a voľná cirkev nakoniec nebola ničím iným, ako troškou citlivkárstva. Po nových nemeckých útokoch v dvadsiatych rokoch bola biblia ako autorita úplne zavrhnutá, a niektorí sú tej mienky, že z božstva Kristovho ostalo na začiatku storočia už len meno. O to sa postarala teória Kenotikov. Okrem toho ešte predtým nastalo to podivné, nepatrné hnutie medzi prívržencami voľnej cirkvi, keď farári, ktorí beztak dali sa len unášať prúdom - ktorí sa báli prievanu, aby som tak povedal - zriekali sa svojich postavení. Prichodí človeku divným čítať v dejinách z tej doby, ako boli oni oslavovaní čoby slobodní myslitelia. A práve nimi neboli!… O čom som to hovoril? Ach, áno… Nuž, to nám uvoľnilo pole a za nejaký čas cirkev robila neobyčajné pokroky - neobyčajné totiž za vtedajších okolností, lebo netreba zabúdať, že veci sa -mali celkom ináč, ako pred dvadsiatimi, ba aj desiatimi rokmi. Chcem tým povedať, aby som sa stručne vyjadril, oddeľovanie ovcí od kôz sa započalo. Tí, ktorí mali nejaké náboženstvo, boli katolíkmi alebo individualistami; ktorí nemali náboženstvo, úplne zavrhli nadprirodzeno a boli do jedného materialistami a komunistami. My sme však robili pokroky preto, lebo sme mali niekoľko vynikajúcich mužov - filozofa Delaneya, ľudomilov McArthura i Largenta a iných. Zdalo sa naozaj, že Delaney a jeho učeníci strhnú za sebou všetko. Pamätáte sa na jeho Analógiu? Akoby nie; veď je to všetko v učebniciach…

- Nuž, potom pre zasadnutia vatikánskeho snemu, ktorý bol zvolaný v devätnástom storočí a nebol nikdy rozpustený, stratili sme veľký počet pre posledné rozhodnutia, „Exodus inteligencie“ ako tomu hovoril svet.

- Rozhodnutia o biblických veciach - nadhodil mladší kňaz.

- Čiastočne; a celý ten spor, ktorý povstal, keď na začiatku storočia sa vzmáhal modernizmus. Ale viac nám škodilo zatratenie Delaneya a vôbec nového transcendentalizmu, ako ho vtedy chápali. Ako viete, zomrel Delaney vyobcovaný z cirkvi. Neskôr prišlo zatratenie Sciottiho knihy o porovnávacom náboženstve… Potom získavali pôdu komunisti, hoci veľmi pomaly. Bude sa vám to iste vidieť zvláštne, ale nemôžete si predstaviť rozčúlenie, keď osnova o nezbytných živnostiach stala sa zákonom v roku *60. Ľudia si mysleli, že všetka podnikavosť prestane, keď toľko povolaní sa zoštátnilo; ale ako viete, nestalo sa tak. Národ s tým iste súhlasil.

- V ktorom roku prešla osnova o dvojtretinovej väčšine? - pýtal sa Percy.

- Ó, dávno predtým, asi rok alebo dva po páde hornej snemovne. Bolo to potrebné, lebo by boli individualisti úplne zošaleli… Teda zákon o nezbytných živnostiach bol nevyhnutný: ľudia to začali chápať už i v tej dávnej dobe, keď sa železnice stali štátnym majetkom. Nejakú chvíľu prekvitalo remeslo, lebo všetci individualisti, ktorí mohli, chytili sa ho. Vtedy sa založila Tollerova škola. Ale čoskoro vplávali nazad do štátnej služby; totiž na šesť percent obmedzený zisk zo súkromného podnikania veľmi nelákal; a štát platil dobre.

- A ako sme sa vyhli vojne na východe?- spýtal sa Percy dychtivo.

- Ó, to je dlhá história; ale slovom, Amerika nám zabránila a tak sme stratili Indiu a Austráliu. Myslím, že od roku *25 nikdy neboli komunisti tak blízko porážky, ako vtedy. Ale Braithwaite z toho veľmi obratne vybŕdol, keď získal nám protektorát nad Južnou Afrikou na večné veky, hoci bol vtedy už tiež starcom.

Pán Templeton zase zakašľal. Páter Francis si vzdychol a pohol sa v stoličke.

- A Amerika? - pýtal sa Percy.

- Ach, to je všetko veľmi komplikované. Ale Amerika si bola vedomá svojej sily a zaujala Kanadu toho istého roku. Vtedy sme boli najslabší.

- Máte nejaký historický atlas, pán Templeton? - spýtal sa.

Starec ukázal na policu. - Tam - povedal.

Percy rozložil si mapy na kolená a nejakú chvíľku na ne nemo pozeral.

- Teraz je to oveľa jednoduchšie - zašepkal, hľadiac najprv na staré strakaté zafarbenie začiatkom dvadsiateho storočia a potom na tri veľké plochy farby na mape dvadsiateho prvého storočia.

Prešiel prstom po Ázii. Nápis Východná tiahol sa oblasťou svetlo-žltou farbou naznačenou, od Uralského pohoria vľavo po Behringov prieliv na pravo a jeho obrovské písmená obtáčali Indiu, Austráliu a Nový Zéland. Pozrel na červenú farbu; plocha tá bola oveľa menšia, ale predsa dosť významná, keď uvážime, že zahrňovala nielen Európu, ale i celé Rusko po Uralské pohorie a Afriku na juhu. Modrá Americká republika zaplavovala celý jej kontinent a strácala sa do západnej pologule sprchou modrých iskričiek na bielom mori.

- Áno, je to jednoduchšie - povedal starec sucho.

Percy zavrel knihu a postavil si ju k stoličke.

- A čo ďalej? Čo sa stane?

Starý štátnik Toryovcov sa usmial.

- Boh vie - povedal. - Keby sa Východnej ríši chcelo pohnúť, nemohli by sme nič urobiť. Neviem, prečo sa dosiaľ nepohli. Azda pre náboženské rozdiely.

- Nerozštiepi sa Európa? - pýtal sa kňaz.

- Nie, nie. Teraz sme si vedomí svojho nebezpečenstva. A Amerika by nám iste pomohla. Ale jednako, nech nám Boh pomáha - totiž vám, lepšie povedané - keby sa tak Ríša pohla! Konečne poznala by svoju silu.

Nejakú chvíľu panovalo ticho. Hlboko zakopaná izba sa trošku zachvela, keď akýsi obrovský stroj prešiel širokou ulicou nad nimi.

- Prorokujte, prosím - zrazu povedal Percy. - O osude náboženstva prorokujte.

Pán Templeton sa zhlboka nadýchol zo svojho prístroja. Potom zase pustil sa do reči.

- Krátko povedané - povedal - sú tri moci: katolicizmus, humanitarizmus a východné náboženstvá. O tej tretej moci nemôžem predpovedať, hoci myslím, že Sufiovia zvíťazia. Čokoľvek sa môže stať; ezoterizmus sa šíri úžasne - a to znamená panteizmus. Zlúčenie čínskej dynastie s japonskou marí všetky naše výpočty. Ale v Európe a v Amerike, o tom niet pochybnosti, zápasí katolicizmus s humanizmom. Netreba sa nám iným zapodievať. A myslím, ak chcete, aby som povedal, čo myslím, ľudsky povedané, katolicizmu bude teraz rýchle ubúdať. Je úplná pravda, že protestantizmus zahynul. Konečne ľudia predsa len uznávajú, že nadprirodzené náboženstvo vyžaduje absolútnu autoritu, a že súkromné úsudky vo veciach viery sú ničím iným, ako začiatkom rozkladu. A pravda je aj to, že, keďže katolícka cirkev je jedinou ustanovizňou, ktorá si nárokuje nadprirodzenú autoritu so všetkými neúprosnými dôsledkami, má oddanosť skoro všetkých kresťanov, ktorí si zachovali nejakú vieru v nadprirodzeno. Je niekoľko rozumkárov, najmä v Amerike a u nás; ale tých si netreba všímať. Potiaľ by to ešte ušlo; ale na druhej strane nesmiete zabúdať, že humanizmus, proti všetkému očakávaniu, stáva sa sám skutočným náboženstvom, hoci bojuje proti nadprirodzenému. Humanizmus je panteizmus; vytvára si rítus pod záštitou slobodného slobodomurárstva; vyznáva: „Boh je človek“ a tak ďalej. Preto náboženskému lačneniu môže podať akúsi pravdivú potravu; idealizuje, a predsa nežiada ničoho od duševných schopností. Okrem toho, môže používať všetky kostoly mimo našich a všetky katedrály, a konečne začína vzbudzovať cit. Môže vystavovať svoje symboly, čo my nesmieme. Myslím, že najneskôr do desať rokov bude zákonom ustanovený.

- Nuž a pamätajte, že nás katolíkov ubúda; ubúda nás stále za vyše päťdesiat rokov. Azda podľa mena máme teraz asi štyridsiatinu Ameriky - a to je výsledok katolíckeho hnutia začiatkom dvadsiatych rokov. Vo Francúzsku a Španielsku nás takmer nikde niet, v Nemecku je nás ešte menej. Hájime si pozície na východe, iste; ale i tam nás nie je viac, ako po jednom z dvesto - tak vykazujú štatistiky - a sme tam roztratení. V Taliansku? Nuž, Rím je zas úplne náš, ale iné tam už nemáme. U nás máme celé Írsko a azda po jednom zo šesťdesiat v Anglicku, Walese a Škótsku; ale mali sme po jednom zo štyridsať pred sedemdesiat rokmi. Potom tie úžasné pokroky psychológie, všetky namierené priamo proti nám aspoň od sto rokov. Vidíte, najprv bol materializmus, číry a prostý - ten mal viac alebo menej neúspechu - bol príliš drsný - až mu prišla na pomoc psychológia. Teraz psychológia robí si nároky na zostávajúcu pôdu a zmysel pre nadprirodzené veci vidí sa byť týmto učením vysvetlený. Tak je to. Nie, dôstojný pán, ubúda nás a bude nás stále ubúdať, ba myslím, že musíme byť kedykoľvek pripravení na katastrofu.

- Ale - začal Percy.

- Vy to považujete za slabosť u starého muža, stojaceho nad samým hrobom. Nuž, hovorím len, čo myslím. Nevidím nijakej nádeje. Ba vidí sa mi, že i teraz môže naraz prísť na nás pohroma. Nie, nevidím nijakej nádeje, dokiaľ…

Percy prudko pozrel hore.

- Kým sa nevráti Kristus - povedal starý štátnik.

Páter Francis si zas vzdychol a potom nastalo ticho.

- A pád univerzít? - pýtal sa konečne Percy.

- Môj drahý dôstojný pán, s tými to bolo práve tak, ako s kláštormi za Henricha VIII. Tie isté účinky, tie isté dôvody, tie isté príhody. Boli pevnosťami individualizmu, ako boli kláštory pevnosťami pápežstva; ľudia na ne pozerali s tou istou bázňou a závisťou. Potom začali sa obvyklé poznámky o množstve vypitého portského vína a zrazu ľudia povedali, že ústavy tie svoju úlohu už vykonali a že ich členovia mylne považujú prostriedky za cieľ; vtedy mali rozhodne oveľa väčšiu príčinu to hovoriť. Konečne ak uznávame nadprirodzeno, kláštory sú zrejmým následkom toho; cieľom svetskej výchovy ale je, ako sa predpokladá, vypestovať niečo viditeľného, alebo charakter alebo vedomosti vo svete užitočné; i stalo sa celkom nemožné dokázať, že by univerzity pestovali jedno alebo druhé - čo by sa oplatilo mať. Rozoznávať „oô a vú“ nie je cieľom samo v sebe a ľudia, vychovaní týmto štúdiom, nepozdávali sa Anglicku v dvadsiatom storočí. Myslím, že sa oni ani mne veľmi nepozdávali (a ja som bol vždy horlivým individualistom) - vyjmúc po stránke citovej.

- Tak? - povedal Percy.

- Ó, bolo to dosť dojemné, vysoké školy v Cambridge a v Oxforde boli poslednou nádejou; a potom aj tie zanikli. Starí profesori tmelili sa so svojimi knihami, ale nikto ich nechcel - boli príliš veľkými teoretikmi; niektorých zaniesol prúd do chudobincov prvej alebo druhej triedy; niektorých sa ujali dobročinní kňazi; urobil sa pokus zhromaždiť ich v Dubline, ale ten sa nepodaril a ľudia na nich čoskoro zabudli. Budovy, ako viete, boli použité na všelijaké ciele. Oxford stal sa ma nejaký čas inžinierskym ústavom a Cambridge akýmsi vládnym laboratóriom. Ja som bol na Kráľovskom internáte, ako viete. Pravda, bolo to tam všetko tak hrozné, ako len mohlo byť, ale som rád, že nechali kaplnku otvorenú, hoci v nej umiestnili múzeum. Hľadieť na postranné kaplnky, preplnené anatomickými preparátmi nebolo síce pekné, ale myslím, že nie je to oveľa horšie, ako keď tam viseli štóly a kamže.

- A čo sa stalo s vami?

- Ja som sa čoskoro dostal do parlamentu; mal som aj nejaké peniaze. Ale niektorým viedlo sa veľmi zle; dostávali malé penzie, aspoň všetci tí, ktorí už neboli schopní práce. A predsa, vidí sa mi, že k tomu muselo prísť. Viete, oni boli len o veľmi málo viac, ako malebné pozostatky; nemali na sebe ani pôvabu náboženského presvedčenia.

Percy hľadel na starcovu tvár, vyjasnenú žartovnými rozpomienkami a opäť si vzdychol. Potom náhle zase zmenil predmet rozhovoru.

- A čo s tým Európskym parlamentom? - povedal.

Starec sa strhol.

- Ach!… Myslím, že sa uskutoční - povedal - ak sa nájde človek, ktorý by sa ho horlivo ujal. Ako vidíte, celé minulé storočie k nemu spelo. Patriotizmus rýchlo vymiera; ale mal vymrieť, ako otroctvo a iné, pod vplyvom katolíckej cirkvi. Takto práca táto vykonaná bola bez cirkvi; a následok toho je, že sa svet začína zriaďovať proti nám: je to organizovaný odpor - taká katolícka anti-cirkev. Demokracia vykonala, čo mala vykonať Bohom ustanovená vrchnosť. Ak bude návrh prijatý, myslím, že môžeme zas očakávať niečo ako prenasledovanie… Ale môže nás zachrániť vpád východu, ak k nemu príde… No, neviem…

Percy chvíľku sedel nehybne; potom zrazu vstal.

- Musím už ísť, pán Templeton - povedal, mimovoľne zas upadol do esperanta. - Devätnásť hodín už minulo. Úprimne vám ďakujem. Idete aj vy brat?

Páter Francis, v tmavo šedom obleku, kňazom dovolenom, tiež vstal a vzal si klobúk.

- Nuž, dôstojný pán - povedal starec - príďte niekedy zase, ak som vás neodstrašil svojimi výkladmi. Asi budete ešte písať list.

Percy prikývol.

- Napísal som ho ráno do polovice - odpovedal - ale cítil som, že potrebujem jasnejšieho rozhľadu, a som vám veľmi povďačný, že ste mi ho poskytli. Je opravdu veľká námaha, denne podávať správu kardinálovi-protektorovi. Pomýšľam sa toho vzdať, ak mi to dovolia.

- Môj drahý dôstojný pán, nerobte to! Odpusťte, že vám to hovorím do očú, ale myslím, že máte veľmi bystrého ducha; a Rím je bezmocný, ak nedostáva dobre uvážené správy. Pochybujem, že by vaši druhovia boli takí svedomití ako ste vy.

Percy sa usmial, dvíhajúc svoje tmavé obočie na znak, že chválu odmieta.

- Poďte, brat! - povedal.

Obaja kňazi rozišli sa na prahu chodby, a Percy stál nejakú chvíľku, pozerajúc na známy mu jesenný obraz, snažiac sa pochopiť, čo všetko znamená. Čo počul dolu, videlo sa mu, že podivne objasňuje túto vidinu skvelého blahobytu, ktorá sa pred ním rozprestierala.

Bolo jasno, skoro ako vo dne; umelé slnečné svetlo zvíťazilo na celej čiare a Londýn nepoznal rozdielu medzi dňom a nocou. Percy stál v akomsi zasklenom podlubí, hrubo dláždenom gumovým prípravkom, na ktorom kroky nebolo počuť. Pod ním, na úpätí schodov, valili sa dva nekonečné rady ľudí, oddelených priehradou, idúcich vpravo a vľavo. Nebolo počuť nijakého zvuku, len nepretržitú vravu esperanta. Cez jasné, silné sklo verejného priechodu bolo vidieť širokú, tmavú, hladkú dráhu, priekom pruhovite vyrytú a v prostriedku zbrázdenú, v tejto chvíli prázdnu. Ale ako tu stál, zaznel zďaleka od starobylého Westminsteru zvuk, sťa šum nejakého obrovského roja. Zvuk sa blížil a mohutnel a za chvíľku čosi priesvitného, žiarivého prefrnglo a zo zvuku stal sa zase šum, potom ticho, keď veľké vládne auto od juhu zavírilo na východ s poštou. Táto dráha nebola verejná; len štátnym vozidlám bolo dovolené ju používať, ktorých rýchlosť však nepresahovala sto míľ za hodinu.

Všetok iný lomoz bol utlmený v tomto meste vydláždenom gumou. Verejné chodníky boli na nejakých sto krokov vzdialené a podzemný ruch nachádzal sa tak hlboko, že ho bolo poznať len po záchvevoch. Vládni odborníci pracovali za posledných dvadsať rokov práve na tom, aby odstránili tieto záchvevy a utlmili šum obyčajných vozidiel.

Ešte raz, kým sa pustil na cestu, ozval sa nad ním tiahly zvuk, prekvapujúci krásou a prenikavosťou, a keď pozdvihol svoj zrak zo spokojne tečúcej rieky, ktorá jedine nedala sa pretvoriť, videl, ako vysoko nad sebou pod ťažkými osvetlenými oblakmi, dlhý, štíhly predmet, žiariaci tlmeným svetlom, tíško poberal sa smerom na sever a strácal sa s rozpätými krídlami. Ten ľúbezný zvuk, povedal si, bol hlas vzducholode európskej línie lietadiel, oznamujúci, že priletela do hlavného mesta Veľkej Británie.

- Kým sa nevráti Kristus - tkvelo mu na mysli a na chvíľku tá stará bieda bodala jeho srdce. Ako ťažko bolo upierať zrak na ten ďaleký obzor, keď tento svet ležal v popredí tak úchvatný svojou nádherou a silou! Ó, pred hodinou presviedčal pátra Francisa, že rozmery neznamenajú veľkosť a že veľkolepý vonkajšok nevylučuje chatrné vnútro. Veril, čo vtedy hovoril; ale akási pochybnosť predsa len ostala, až ju umlčal námahou, úpenlivo volajúc v svojom srdci ku Chudákovi Nazaretskému, aby zachoval jeho srdce ako srdce malého dieťaťa.

Potom odhodlane zovrel pery, premýšľajúc, že ako dlho asi znesie páter Francis ten nátlak, a šiel dolu schodmi.

KNIHA I. Príchod

Kapitola I.

Oliver Brand, novozvolený poslanec za Croydon sedel vo svojej pracovni za písacím strojom, pozerajúc von oknom. Jeho dom s priečelím na sever, stál na najďalekšom konci výbežku Surreyskýdh pahorkov, teraz tak rozkopaných a tunelmi prevŕtaných, že ich nebolo poznať; len komunistu mohol tento pohľad nadchnúť. Hneď pod širokými oblokmi rapídne klesala násypom obohnaná pôda nejakých sto stôp, kde sa potom dvíhal vysoký múr, a za tým, pokiaľ len oko videlo, svet a dielo ľudské slávili svoje víťazstvo. Dve rozsiahle trate, sťa pruhované závodné dráhy, každá aspoň štvrť míle široká a o dvadsať stôp nižšia ako okolie, bežali a schádzali sa na ohromnej križovatke, na míľu vzdialenej. Tá, ktorú videl vľavo, bola hlavná trať do Bringtonu a označená bola veľkými písmenami v jazdnom poriadku; tá vpravo bola odbočka do tunbridgeského a hastingského okresu. Obe boli rozdelené po dĺžke cementovým múrom, na jednej strane ktorého behali po oceľových koľajniciach elektrické vozne a na druhej strane boli motorové trate, rozdelené na tri dráhy, po ktorých behali: po prvé štátne povozy rýchlosťou stopäťdesiat míľ za hodinu, po druhé súkromné automobily rýchlosťou nie väčšou ako šesťdesiat míľ a po tretie lacná štátna línia rýchlosťou tridsať míľ, so stanicami na každých päť míľ. Po krajoch bola i cesta vyhradená chodcom, cyklistom a obyčajným vozidlám, ktorým tu nebola povolená vyššia rýchlosť, ako dvanásť míľ za hodinu.

Za týmito veľkými traťami rozprestierala sa nesmierna rovina striech, tu a tam zdobená nevysokými vežami, označujúcimi verejné budovy, a skvela sa od Caterhamského okresu vľavo po Croydon vpredu, v čistom, jasnom a dymu prázdnom vzduchu. Ďaleko na západ a sever objavovali sa ma aprílovej oblohe nízke pahorky predmestia.

Prekvapovalo, ako málo hluku v tomto husto obývanom okolí; vyjmúc bzučanie oceľových koľajníc, keď nejaký vlak letel na sever alebo na juh, a kde-tu sa vyskytujúceho ľúbezného súzvuku veľkých motorov, blížiacich sa ku križovatke alebo ju opúšťajúcich, bolo počuť v tejto pracovni okrem jemného chlácholivého šumu, nesúceho sa vzduchom, ako bzukot včiel v záhrade.

Oliver miloval každý prejav ľudského života - všetky výjavy a ohlasy ruchu - i počúval teraz, hľadiac do jasného vzduchu a slabunko sa usmievajúc. Potom zovrel pery, položil zase prsty na klávesy a ďalej zostavoval reč.

Jeho dom mal veľmi výhodnú polohu. Stál v uhle jednej z tých obrovských pavučín, ktorými bola zem pokrytá, a pre svoje ciele nemohol si priať lepšieho. Dom bol dosť blízko Londýna, aby bol čo najlacnejší, lebo všetci boháči sa vysťahovali aspoň na sto míľ od klokotajúceho srdca Anglicka; a predsa bol čo najtichší. Mal desať minút do Westminsteru na jednej strane a dvadsať minút k moru na druhej strane; a jeho volebný okres rozprestieral sa pred ním ako plastická mapa. Okrem toho, keďže veľké ústredné stanice londýnske boli len desať minút vzdialené, mohol použiť hlavné trate do ktoréhokoľvek veľkého mesta v Anglicku. Ako politik nie veľmi bohatý, ktorého jeden večer žiadali rečniť v Edinburghu a druhý v Marseilles, býval tak výhodne ako málokto v Európe.

Koniec ukážky