Dominik Dán

BREMENO MINULOSTI

Ukážka z elektronickej knihy

Text © Dominik Dán 2021

Published by arrangement with DANNKAS, spol. s r. o.

Slovak edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o.,

Bratislava 2021

ISBN 978-80-556-5262-7

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto knihy sa nesmie reprodukovať ani šíriť v nijakej forme ani nijakými prostriedkami, či už elektronickými, alebo mechanickými, vo forme fotokópií či nahrávok, respektíve prostredníctvom súčasného alebo budúceho informačného systému a podobne bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2021

Mesto, príbeh a všetky osoby v tejto knihe sú

vymyslené a akákoľvek podobnosť so skutočnými

udalosťami je čisto náhodná, hoci sa môžu niekomu

zdať akési povedomé...

Res modo formosa foris est, intus maculosa.

Vec navonok krásna býva vnútri poškvrnená.

(Tibullus)

Venujem Janke Kollárovej a Ivanovi Gajdošovi.

Miloval vietor vo vlasoch, až kým na jednej

petržalskej križovatke nezadul tak silno,

že nám ho odvial do nenávratna.

Za odborné rady a neoceniteľnú pomoc ďakujem MUDr. Ivete Čiernej, PhD., MUDr. Lucii Mihaleovej, Mgr. Anne Kratochvílovej, Miroslavovi Uhliarovi, MUDr. Vladimírovi Zemanovi, MUDr. Denisovi Valentovi, PhD., MUDr. Dušanovi Rapošovi, CSc., MPH.

1

FEBRUÁR 1991

„Sem,“ ukázal doktor Lengyel.

„To nemyslíš vážne, doktor!“ zaskučal Krauz.

„Vážne. Dohoda bola, že si môžem vybrať.“

„Dobre, ale toto!?“

Doktor Lengyel, odborník zo súdneho lekárstva, sa zaškeril. Prikývol, a tým potvrdil svoj výber.

Pred dvoma týždňami detektív Krauz a detektív Canis potrebovali pomoc. Vážnu, odbornú pomoc. Riešili prípad beštiálnej vraždy Otílie Geroltovej a jediný, kto im v rozhodujúcej chvíli mohol pomôcť, bol doktor Lengyel. Najprv pýtal päťtisíc korún, napokon sa s detektívmi dohodol, že im pomôže aj za pivo, ale podmienkou bolo, že podnik si vyberie sám.

Vybral si.

„Kristepane!“ komentoval jeho výber Canis.

Stáli pred luxusným hotelom s najlacnejšou izbou v cene policajného platu. Mesačného platu. Pochopiteľne, izba na jednu noc. O cene piva v takom podniku nemali detektívi pochybnosti.

„Dúfam, že reštaurácia je v rekonštrukcii,“ modlil sa Krauz.

Nebola v rekonštrukcii.

„Páni,“ oslovil ich čašník vo fraku. Mierne sa uklonil, ustúpil, rukou ukázal k stolu, ktorý im vybral. Sotva ich usadil, uklonil sa znova, pred každého položil jedálny lístok, znova mierny úklon. Nahol sa nad stôl, piezoelektrickým strieborným zapaľovačom zapálil sviečku v strede, zapaľovač rýchlym nacvičeným pohybom obradne schoval do vrecka. Znova sa uklonil, počkal, kým zavrú ústa, rozďavené v údive.

Krauzovi hra na klaňačku začínala ísť na nervy, celkovo bol nervózny, nebol vo svojom prostredí, nebol vo svojej koži. Zadymená štvrtá cenová skupina s pivom porozlievaným po stoloch a s preplnenými popolníkmi, prosím, to by šlo, ale striebro, kvety, snehobiele obrusy a zástupy ofrakovaných čašníkov čakajúcich len na pohľad, aby hneď priskočili a poslúžili... Kto to kedy videl!?

„Vitajte, páni, je nám cťou. Dúfam, že sa u nás budete skvelo cítiť. Hneď na prvý pohľad vidieť, že ste odborníci, fajnšmekri. Ak môžem odporučiť, páni, máme v ponuke vynikajúcu špecialitu šéfkuchára – gigot d’agneau, pečené jahňacie stehno, prípadne, ale to len pre naslovovzatých gurmánov, by sme mali skutočnú lahôdku – le canard à la Apicius, pečená kačka à la Apicius. Charakteristická je výraznou vôňou, špeciálnou zmesou korenia. Už Apicius v názve je zárukou najvyššej kvality. Meno dostala, ako isto viete, podľa slávneho rímskeho kuchára Apicia. Je to prvý známy gastroumelec v dejinách ľudstva. Dovolím si upozorniť, prosím, nemýliť si ho so známym Marcom Gaviom Apiciom, ktorý svoju prezývku dostal iba na základe povesti labužníka a milovníka gastronomického luxusu, sám nikdy nevaril.“

Hosťom od prekvapenia poskočilo obočie.

„Prepáčte,“ čašník sa previnilo usmial. „Dejiny gastronómie sú mojím koníčkom, nechcel som byť vtieravý.“

Prekvapený výraz v tvárach hostí neustupoval.

„Iste, iste,“ pochopil čašník, „moja chyba! Začal som zhurta s hlavným jedlom, som ja ale...! Hneď to napravím! Ako predjedlo by som servíroval escargots de Bourgogne, burgundské slimáky, v prípade záujmu to môžeme zmeniť na potage andalou, andalúzsku studenú polievku. Keď necháme žalúdok trochu oddýchnuť, mohla by nasledovať horúca bujabéza, polievka z rýb a plodov mora, až potom by nasledoval hlavný chod. Ak vám nevyhovuje kačica, môžeme ponúknuť niečo výdatnejšie, napríklad pot-au-feu, hovädzie, kapusta, pór, mrkva, cibuľa, zeler. Na záver by som vrelo odporúčal crêpes Suzette, palacinky s karamelom, prípadne frangipane tarte, francúzsky marhuľový koláč s mandľovou príchuťou.“

Prekvapený výraz v tvárach hostí pozvoľne prechádzal do zdesenia.

„No nič, chápem, ponuka je bohatá, chutí máme od výmyslu sveta. Kým si páni vyberú, môžem priniesť aperitív? V ponuke máme Cinzano bianco, Martini extra, keby to malo byť niečo silnejšie, prosím, máme koňak Courvoisier X.O alebo whisky Vat 69. Nech sa páči.“

„Pivo.“

Čašník prestal na chvíľu dýchať.

„Pro... prosím!?“ vykoktal.

„Pivo,“ zopakoval doktor s kamennou tvárou.

„Pivo?“ Čašník ešte stále neveril vlastným ušiam. „Aha!“ konečne pochopil. „Na záver hlt znamenitého, správne vychladeného pi...“

„Nie na záver, teraz!“ rozkazoval dôrazne doktor. „Aké máte pivo?“

Čašník sa vystrel, konečne pochopil. Nebol dôvod, aby sa klaňal, týmto určite nie! Ukázal sa im v plnej výške, v celej kráse, len v očiach sa mu zjavil zúrivý výraz, akoby mal chuť vraždiť. Luskol prstami, zboku pribehol pikolík. Čašník nepovedal ani slovo, prstom ukázal na prestretý stôl, ráznym gestom naznačil, čo má chlapec urobiť. Chlapec neváhal, okamžite pozbieral taniere a príbory. Čašník celý úkon pozorne sledoval z nadhľadu, aby im niečo nezmizlo. Až keď bolo prestieranie zachránené, neochotne precedil pomedzi zuby: „Máme holandský Amstel, nemecký Dab beer, austrálsky...“

„Štajna nemáte?“

„Štaj...“ o čašníka sa pokúšali mdloby.

„Dvanástku,“ spresnil objednávku doktor.

„Nie!“ zareval čašník. „To jediné tu naozaj nemáme!“

„Vy nemáte znamenitú pochúťku zo Steinovho pivovaru?“ zhrozil sa Canis. „Kam si nás to zaviedol, doktor?“

Čašník zavrávoral, musel sa oprieť o stôl.

2

„Sedláci v meste!“ zhrozil sa Burger v kancelárii. „Taká hanba! Dúfam, že ste na záver nepoužili služobáky, vy teľce, a normálne ste účet zacvakali! Kam vás čerti niesli, čo vám to napadlo!?“

„Nám? To doktor!“ bránil sa Krauz.

„Čo doktor, čo doktor? Vy nemáte vlastný rozum?“

„Čo rozum, čo rozum, Edo, akoby si s ním nikdy nebol piť! Zbohom, zdravý rozum!“

„Pekne ste sa vyfarbili, vy dvaja! Vieme všetko, doktor nám už telefonoval. Vieme presne, ako ste včera dopadli. Rehotal sa, až mu vypadlo slúchadlo z ruky. Dospelí detektívi, a dáte sa dobehnúť obyčajným doktorom!“

„Neobyčajným doktorom,“ oponoval Canis z rohu kancelárie. „Keby ste videli, čo sa doňho vmestí!“

„Zadarmo,“ rýchlo doplnil Krauz.

„Keby ste čítali noviny, mohli ste sa tomu fiasku vyhnúť.“

„Čo je v novinách?“ zaujímal sa dosť neskoro Krauz.

„Do hotela Fórum investovala nejaká rakúska spoločnosť, všetko sa im páči, nič nebudú rekonštruovať, veď načo, stojí to peniaze, okrem kuchyne a reštaurácie. Od minulého týždňa tam zaviedli dni francúzskej kuchyne s vyberanými špecialitami od výmyslu sveta, ešte aj francúzskeho kuchára si priviezli. A, samozrejme, ceny nápojov sa tomu automaticky prispôsobili.“

„Doriti, ten pes doktorský to musel niekde čítať,“ vzdychol Krauz.

„Samozrejme, že to čítal, veď ma tam volal, vraj raz za život si zaslúžime.“

„A ty...?“

„Čo ja? Čo som Onasis? Ani na šatňu by som nemal. Ja sa musím starať o rodinu, na rozdiel od vás dvoch, vy máte asi prachov na rozhadzovanie, ja nie. Povedzte, čo vás stál včerajší špás?“

„Veď viete všetko,“ durdil sa Krauz, „doktor vám všetko nabonzoval.“

„Všetko, len nie cenu.“

„Aspoňže v ňom ostal kúsok kolegiality,“ uznanlivo prikývol Canis.

„Dobre vás ošklbali, čo?“ škeril sa Hanzel. „Priznajte sa! Nechali ste tam aj gate!“

„No,“ Canis v kresle neochotne prikývol, „priznávam sa bez mučenia, že pri odchode som mal pocit holej riti, ale na druhej strane...“

„Čo na druhej strane?“ smial sa Hanzel. „Nezahováraj!“

„Na druhej strane,“ Krauz sa ponáhľal kolegovi pod paľbou na pomoc, „treba uznať, že niečo také by mal človek aspoň raz v živote zažiť. V tom má doktor pravdu. Keby ste videli tých čašníkov! Všetci vo frakoch! Ten interiér, ako v západných filmoch zo života horných desaťtisíc, a servírovanie, všetko vyleštené, nablýskané, a ten príbor! Keby ste videli tie príbory...“

„Aký príbor, čo za príbor, čo to trepeš?“ nedal sa odbiť Hanzel.

„Takýto,“ Canis siahol do vnútorného vrecka na saku, vybral čajovú lyžičku, nahol sa, podal ju Hanzelovi.

Kolega zagánil, poťažkal, dýchol, vyleštil rukávom.

„Boha, fakt, čisté striebro!“

Podal lyžičku Burgerovi.

„Uhm,“ priznal detektív, keď sa presvedčil. „Kedy ju chceš vrátiť?“

„Vrátiť?“ Canis od prekvapenia rozhodil ruky. „Edo, za tú cenu som očakával, že nám pribalia aj mercedes riaditeľa hotela, a nieže vrátiť! Vraj vrátiť, ty si dobrý!“

„V tom prípade s vami končím!“ Burger šmaril lyžičku do zlodeja vyvaleného v kresle v rohu kancelárie. Zlodej bol nielen šikovný chmaták, ale aj pohotový brankár – chytil ju šmahom ruky. „So zlodejmi sa nebavím,“ uzavrel Burger.

„Edo, neblbni, je to len lyžička.“

„Je to striebro, jeden z najvzácnejších kovov na svete. Chudák riaditeľ, má šťastie, že nepoužíva príbory zo zlata, nanosili by ste sem tri kilá, čo?“

„Nekradneme,“ zbytočne sa bránil Canis, „iba sme sa chceli pochváliť. A toto mal byť dôkaz.“ Canis zamával lyžičkou na celú kanceláriu, aby všetci verili, že si včera užili.

„Končím s vami, ako som povedal, so zlodejmi sa nebavím,“ trval na svojom Burger. „Alebo...“ zvraštil čelo, aby premýšľal. „Alebo, vieš čo? Daj ju sem, ja ju riaditeľovi vrátim osobne.“

Canis, netušiac podraz, ju opatrne hodil vysokým oblúkom cez celú kanceláriu. Burger zachytil prihrávku, ešte stále so zvrašteným čelom si dôkladnejšie obzrel lyžičku, odrazu sa mu čelo vyjasnilo, dostal nápad – pomiešal si kávu, trochu nabral, usrkol, slastne zamľaskal, uznanlivo pokýval hlavou.

„Doprdele, to je kvalitka! Fakt, strieborná lyžička, to je niečo úplne iné. Ďakujem.“

„Moment,“ zhrozil sa Canis, ako ľahko naletel. „Chceš ju vrátiť, nie?“

„Pôvodne som chcel, pán zlodejský kolega, no to som ešte netušil, ako chutí blahobyt.“

„Je to ale sviňa,“ žasol Canis. „Edo, vážne si chceš budovať blahobyt z ukradnutého, a ešte k tomu podvodom?“

„Nebuď naivný, Ivanko, každý blahobyt sa začína podvodom a z ukradnutého.“

3

„Pozri, ako kľučkuje!“

„Čo je ožratý?“

„Stopercentne, ideme po ňom!“

Spolujazdec zapol majáky, húkačku zatiaľ nepotrebovali, podozrivo jazdiaci vodič sa nesnažil uniknúť. Majáky zapli, aby upútali jeho pozornosť. Dvojmužová motohliadka opustila skrýšu za plechovým kontajnerom, vyrazila za kľučkujúcim vozidlom. Dobehli ho na najbližšej križovatke. Čuduj sa svete, napriek tomu, že o tretej nadránom boli prakticky všetky križovatky v meste vypnuté, iba blikali oranžovo, vodič zelenej škodovky zastal. Vôbec mu neprekážalo, že je na hlavnej, dával prednosť bohviekomu, lebo križovatka bola ľudoprázdna.

Motohliadka zastala vedľa neho v odbočovacom pruhu, no odbočiť sa určite nechystali. Spolujazdec v služobnom aute stiahol okienko – vodič zelenej škodovky ho nevnímal, sústredene civel niekam pol kilometra pred seba. Pevne zvieral volant v predpisovej polohe o desať minút dve, nakláňal sa dopredu, akoby zle videl. Celkovo vyzeral podozrivo, akosi strnulo.

„Hej! Hej ty!“

Policajt sa snažil upútať pozornosť, aj zamával rukou. Vodič nič, meravo civel dopredu, hoci blikajúce majáky mu do auta vysielali jasné, raz červené, raz modré signály.

„Ten je jak doga,“ vzdychol starší policajt.

„Nepredbiehaj ho, kým nás nezbadá, lebo do nás drbne.“

„Jasné, musí nás zaregistrovať.“

Vodič zelenej škodovky odrazu precitol, poobzeral sa, a keď sa mu pohľad stretol s pohľadom spolujazdca v policajnom aute, heglo ním, vystrel sa, jednou rukou odkýval, akože čaute, chlapci, aj sa pokúsil o silený úsmev, no nebolo mu to nič platné. Policajt prstom nekompromisne ukázal, aby konečne prešiel križovatku – za križovatkou má zastať na krajnici.

Vodič zelenej škodovky prikývol, že pokynom rozumie, zaradil rýchlosť, pomaly, opatrne prešiel križovatku, prirazil k obrubníku, zastal, vypol motor.

Policajné auto ho až teraz predbehlo, hliadka zastala pár metrov pred škodovkou. Spolujazdec vypol maják, aby zbytočne nebudili pozornosť alebo ľudí za oknami v okolitých panelákoch.

Policajti vystúpili, nasadili si brigadírky, pristúpili k okienku zelenej škodovky. Okienko sa pokúsilo spustiť, vodič točil kľukou, čo mu sily stačili, no v polovici sa mu zošmykla ruka, heglo ním, skoro si udrel čelo o volant, ospravedlňujúco sa usmial, znova sa chopil kľuky, točil o niečo pomalšie, opatrnejšie. Okienko konečne poslúchlo.

„Dobrý večer,“ pozdravil mladý vodič.

Do studenej noci vypustil kúdol pary. Policajt vtiahol nosom – jasné, okrem vody zaregistroval v oblaku pary aj inú chemikáliu. Voňala sladko, po kvasinkách.

„Skôr dobré ráno,“ opravil vodiča starší člen hliadky.

„Ráno? Vážne? Prepáčte. Ako to letní. Letí.“

„Súdr... ehm, pán vodič, mohli by ste vystúpiť?“

Starší člen dvojmužovej policajnej motohliadky mal hodnosť nadpráporčíka, na ulici v hliadke strávil roky a rokmi zaužívané oslovenie mu občas aj teraz, v novej dobe, vykĺzlo, našťastie včas sa opravil.

„Vystúpiť? Vážne? Je to nudné... ehm, nutné?“ zdráhal sa mladý vodič zelenej škodovky.

„Asi to tak bude lepšie,“ rozhodol starší policajt.

Mladý vodič vystúpil, napodiv svižne a bez problémov.

„Cestná kontrola, pán vodič, predložte mi vaše doklady,“ starší policajt presne podľa predpisov znova zasalutoval a vysvetlil vodičovi dôvod, prečo ho zastavili. Zatiaľ všetko presne podľa predpisov.

„Doklady...“ mladý vodič sa bezradne pobúchal po zimnej bunde, odrazu akoby ho osvietilo, siahol do vnútorného vrecka a vylovil občiansky preukaz. Podal ho staršiemu policajtovi.

„Ďakujem.“

Policajt vzal červenú knižočku, zalistoval, spod obočia podozrievavo zagánil na previnilca, znova zalistoval, začítal sa...

„Pán Feješ.“

„Prosím?“

„Ervín Feješ,“ konštatoval kontrolný orgán.

„Áno.“

Policajt opakovane skonfrontoval fotografiu so skutočným obrazom. Povedzme.

„Narodený?“

„Áno.“

„Kedy? A nerobte opičky!“

„Nerobím, však to tam máte napísané.“

„To vidím, ale chcem si overiť vašu totožnosť. Zatiaľ bežný služobný postup, nič zvláštne od vás nežiadam.“ Policajt trpezlivo vysvetľoval služobný postup kontroly vodiča.

Vodič nič, iba hodil plecom.

„Ten dátum.“

„Aha. Siedmeho mája sedemdesiatjeden.“

„O tri mesiace máte dvadsať.“

„O tri... aha, áno, máte pravdu, o chvíľu mám dvacku. Správne. No a...?“

„Nič, len tak, že gratulujem.“

„Teraz? Vo februári?“

„Radšej skôr ako neskoro.“

„Dobre, máte pravdu, tak ďakujem. Môžete mi vrátiť občianku?“

„Môžem, ale ešte musíte vydržať. Tu čítam, pečiatka vysokej technickej školy. Čo študujete?“

„Strojarinu.“

„Takže z vás bude inžinier. Odborník, strojár.“

„No, keď sa podarí úspešne skončiť, tak áno. Vrátite mi už ten občaňák?“

„Nech sa páči, ale ešte by som ku kontrole pripojil vodičský preukaz, len tak, pre poriadok.“

„Vodičák...“ vodič zelenej škodovky sa znova rozpačito pobúchal po zimnej bunde. Výsledok bol iný než pred chvíľou, nevylovil nič.

„Nemám.“

Policajti na seba pozreli, mladší urobil úkrok bokom.

„Nemáte vôbec – alebo nemáte pri sebe?“

„Mám, jasné, že mám, robili sme ho hromadne na strednej. Mám aj áčko, aj béčko, ale nemám ho tu.“

Starší policajt skontroloval pozíciu mladšieho kolegu, či ho zabezpečuje, prikývol, sústredil sa na vodiča.

„Pán vodič, to je prvý priestupok. Poznáte vyhlášku, nie? Vodič je povinný mať pri sebe vodičský preukaz. Ako mi to vysvetlíte?“

Vodič sa nadýchol, váha vzduchu ho asi stiahla dozadu, oprel sa chrbtom o auto.

„Ako...? No nemám ho.“

„Dobre, predložte mi na kontrolu papiere od vozidla. Máte malý techničák, nie?“

„No...“ nasledovalo ďalšie pobúchanie po bunde, zase zbytočné. „Nie.“

„Vy nemáte doklady od vozidla? Prečo?“

„No... čo ja viem?“

„Pán vodič, to je už druhý priestupok proti vyhláške. Aj doklady od vozidla je vodič povinný nosiť so sebou. Viete o tom?“

„Viem, no...“ chlapec bezmocne rozhodil ruky – nemám, tak nemám! Rozhodil ich tak razantne, že stratil rovnováhu, musel urobiť úkrok, aby nespadol.

Policajti podozrivo zagánili.

„Pán Feješ, toto je vaše auto?“

„Auto? No... ani nie.“

„Ani nie? To je čo za odpoveď? Ani nie...? Tak buď je vaše, alebo nie je vaše.“

„Nie je.“

„Čie je to vozidlo?“

„Susedovo. Požičal mi ho. Požičal som si ho.“

Policajti si vymenili veľavravný pohľad, bolo im jasné, že s pánom Feješom a s požičaným autom niečo nie je v poriadku.

„Odstúpte od dverí, pán Feješ.“ Starší policajt prstom ukázal, kam sa má previnilec postaviť. „Sem, presne, to stačí.“

Mladší kolega otvoril vodičove dvere, nahol sa, prehľadal predné sedadlá, prehľadal zadné sedadlá...

„Čo má byť toto!?“ Prítomným ukázal prázdnu pivovú fľašu, no otázku, pochopiteľne, adresoval iba jednému z nich. „Pán vodič, vy ste pred jazdou alebo počas jazdy požívali alkoholické nápoje?“

Mladší člen hliadky prevrátil fľašu, ešte z nej vytieklo pár kvapiek. Vodič si vzdychol, zahľadel sa na špičky topánok – škoda slov, majú ho.

„V štartéri sú kľúče,“ hlásil mladší člen hliadky výsledok pátrania v interiéri auta. „Spínacia skrinka ani zámka na dverách nie sú vylomené.“

„Hovorím vám, že mi ho požičal.“ Mladý vodič považoval výsledok prehliadky za jasný dôkaz, že je nevinný a mali by ho čo najskôr pustiť.

Policajti však mali iný názor.

„V poriadku, tak budeme fúkať, pán vodič.“

„Nemôžem! Prepáčte, ale ja nemôžem.“

„A to už prečo?“

„Fakt nemôžem, som slabý na pľúca, ja ten váš balónik nenafúknem.“

„Ani nemusíte, balóniky sú minulosťou, dnes nám pomáha technika.“

Mladší policajt sa vrátil k služobnému autu, priniesol dreger, pred vodiča otrčil igelitové vrecko, aby si sám vybral plastový náustok.

„Toto vám neublíži,“ škodoradostne sa zaškľabil starší člen hliadky. „Alebo dáte prednosť odberu krvi? V prípade, že odmietnete, poznáte ďalší postup – vodičák ide automaticky na rok do čistiarne! To nehovorím o mastnej pokute.“

Mladý vodič nadul líca, odul pery, pohľadom behal z jedného na druhého – váhal, hľadal riešenie. Jedno mu zišlo na um, poobzeral sa, či sú na križovatke sami. Boli sami.

„Páni, počúvajte ma, načo fúkať?“ Pre istotu zašepkal, aby ho nikto nepočul ani náhodou. „Dobre, niečo som vypil, veď to vidíte, nebudem zatĺkať. Mám v bunde dve stovky, čo poviete, keby sme sa podelili? Normálne zaplatím pokutu, bločky si nechajte – a vypadnem, nikdy sme sa nevideli.“

Starší člen hliadky zaodŕhal, ani nehľadal očný kontakt s kolegom, aby sa poradil, rozhodol sa sám.

„Pán Feješ, ak ku všetkým dnešným priestupkom nechcete pridať ešte aj pokus o podplácanie, radšej s takými nápadmi okamžite prestaňte! Fúkajte!“

„Tak tri...“ zašepkal nesmelo nešťastný vodič.

Koniec ukážky