NEVESTA HÔĽ

FRANTIŠEK ŠVANTNER

Obálka: Remix Zolo Palugyay / Pod horou, zdroj www.webumenia.sk, vytvorené pomocou CANVA

Vydavateľstvo Zabudnuté Knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

Táto kniha ani žiadna jej časť nesmie byť reprodukovaná a šírená v papierovej, elektronickej alebo inej podobe bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

Všetky práva vyhradené.

ISBN 978-80-99966-42-1 (EPUB)

PRVÁ ČASŤ

I.

Mal by som začať udalosťou, keď ma starostlivá tetka z Dolného konca, u ktorej som bol za čas v opatere po matkinej smrti, vypravila ku známemu horárovi pri Štiavnici do služby a ja som sa musel lúčiť s Prietržinami, hoci všetky jarčeky, dolinky, krovia, bučiny volali ma späť k priezračným hlbočinám s plachými kŕdľami dúhovo sfarbených rýb, k mäkkým pažitiam a vysvieteným lúkam, kde som zažil toľko príjemných chvíľ, lebo vtedy prvý raz zatriaslo sa mi srdce a v žilách som pocítil ten známy smäd, ktorý chlapcovi vnucuje veľké predsavzatia a ženie ho voslep svetom po najneschodnejších cestách, aby naplnil svoj osud, a ktorý i vo mne neprestal nietiť túžby do tých čias, kým som úplne nepodľahol náruživostiam mladosti, ale od tých čias mocné vetry zohnali už desať krutých zím z vrchov a desať ráz rozkvitli v záhradách jablone; bolo by to veľa na jedno vypravovanie, preto začnem len tým požehnaným dňom, keď som rozjarený kráčal od starej pochmúrnej budovy hlavnej pošty širokou ulicou nášho mesta s podlhovastým zeleným listom vo vrecku, ktorým mi oznamovala Lesná správa na Štiavničke, aby som hneď nastúpil miesto hájnika v Prietržinách.

Bol to neobyčajný deň. Teplé vetry s veľkými kapsami, preplnenými vôňami nového orechového lístia, košatých líp, rozkvitnutých agátových hájov vybrali sa práve do hôr. Z otvorených okien vysokých domov vydúvali sa záclony, veľké biele, sieťkované i farebné ani vejúce zástavy o výročných slávnostiach. Ľudia sa borili strmým prúdom povetria, dvíhali vysoko do slnca hlavy a pochabo ako deti chytali poletujúce lupienky tŕpčieho kvetu. V záhradách rozkvitli prvé kruhy sirôtky, rezedy a pivónie. Povetrie sa ligotalo a obloha spievala. Náhle mi bolo do tanca.

Vedel som, že v Prietržinách sú erárne lúky, ktoré každým rokom kosia Prietržinci pre erárne kone a seno ukladajú do senníkov na Pohánskom oproti Weinholdovej krčme a že sú tam ešte rozsiahle hole s čriedami junčoviny, salaše, siatiny, šlógy a pod Babou pálenice, kde uhliari robia pre gelbiansky hámor, ktorý pred dvoma rokmi bol akýsi Nemec znovu pustil. Nuž ponúkala sa mi dobrá robota. Dávno som po takej túžil. Neodrádzala ma od nej ani pripomienka v liste voľaktorého prihorlivého úradníka zo správy, že miesto nie je spojené s primeraným bývaním, lebo že bájovňa sa ešte len bude stavať a tak budem sa vraj musieť zatiaľ ubytovať v senníkoch na Pohánskom alebo v drevenej chatrči pod Prielomom, kde chodievavali podjeseň páni z riaditeľstva na postriežku. Ach, milý pánko, na tom mi tak málo záleží, ako asi vám na mäkkých kobercoch háremu Jeho Výsosti emira Abdallaha z Damasku. Keď na to príde, vyvalím sa priam i do konštivára pod hviezdy. Hlavná vec, že budem hájnikom. To je celkom obstojné zamestnanie. Okrem toho, že máš zaistený chlebíček pre seba a prípadne i pre svoju rodinku, môžeš sliediť po horách, koľko sa tib žiada, a nemusíš mať strach pred divou zverinou, ani pred zlými valachmi a zbojníkmi, lebo môžeš vždy nosiť na pleci guľovnicu s dvoma rúrami. Ba hájnik si môže s hociktorým chlapom zasadnúť za stôl v krčme a ani jedna dievka z dediny sa nemusí zaň hanbiť.

To boli krásne výhľady. Mohol som s nimi bezpečne stavať zámky. Chachacha, bolo by to možné? Podchvíľou som zisťoval, či mám zázračný list naozaj vo vrecku, a keď som sa o tom presvedčil, moja radosť bola taká, že mi už nestačila ulica. Utekal som s ňou rýchlo do šírych polí, kde bolo viac povetria, viac neba i viac zeme. Roztiahol som sa do trávy medzi nafúknuté belasé zvonce a púpavy a začal som sa zhovárať so srdcom.

– Počúvaj ma, – povedal som. – Moja túžba po Prietržinách neskrsla iba z potreby zavoňať med, čo po prietržinských bánoch včely celé leto roznášajú, alebo počúvať šepotanie studničiek, keď sa hviezdy nad hoľami čistia. Ach, nie. Moje túžby sa už neupínajú na také chlapčenské vrtochy, lež na také isté červené, nepokojné a horúce srdce, ako si ty, lebo pamätaj, že chlap má dve srdcia: jedno nosí sám pod košeľou, aby mohol hocikedy vykrvácať, a druhé mu ukrýva pod bielymi prsníkmi žena, aby vedľa bielych zvoncov a červených klincov na tichých zápačiach kvitla vedľa seba láska i pomsta. Moje druhé srdce opatruje to počerné dievča z prietržinského mlyna, ktorému sa matka v stave utopila a čo má slepého otca. Len sa na ňu rozpamätaj. Sedávali sme spolu večermi nad stavom a striehli na kŕdle rýb. Zavše, keď bola jasná obloha a tmavá voda, videli sme sa aj my tu dolu uprostred jagajúcich sa hviezd. Oči nám žiarili a tváre sme mali biele. Z vlasov i zo šiat vybehúvali nám rybky. Ach, podivné a súčasne hrozné. Akoby naše duše prebývali už pod sklenými hrnčekmi pod vodou. Vždy sme sa v taký čas primkli k sebe, aby sme premohli strach. Bol som vtedy ešte malý chlapec. Nohavice mi pripínali na tračky. Teraz mám poriadny pás a vybíjanú pracku. A ona? Akáže môže byť ona, povedzme, v tomto čase, keď sa idú kvety roztvárať južným vetrom, aké husté môže mať vlasy, aké vysoké čelo, akú postavu? Či sme na to nie zvedaví? Bože môj, veď sa iste od tých čias celkom zmenila, doista nadobudla určitého tvaru, určitej vône, ako nadobudnú všetky zelinky, keď sa im rozlepia klíčky, v ktorých bola za včasnej jari uzamknutá ich moc. Či by sa nám nechcelo poznať tento tvar, túto vôňu. Ach, ach, ticho, nevrav nič, myslím, že máme rovnakú túžbu.

A po chvíli som ešte doložil:

– Nuž priprav sa! Túto noc sa ešte niekde tu vyspíme a zajtra prikvitneme do Prietržín. Bude to náš sviatok.

Na správe sa mi vodilo dobre. Radca ma prijal vľúdne. Zoznámil ma s mojou službou a odporúčal mi, aby som si čím skôr naklonil starého baču spoza Prielomu, lebo ten vraj pozná najlepšie prietržinský revír. Bol práve boží deň.

V noci prehrmela nad krajom jarná búrka, preto povetrie bolo hladké a čisté. Ani v hlbokých diaľkach nad horami nemútilo sa parami. Na svitaní hnali sa síce oblohou zdrapy mračien. Niektoré sa podobali veľkým bielym koňom s bujnými, vejúcimi hrivami, iné snehobielym husiam s natiahnutými krkmi, alebo divotvorným jašterom, mnohé sa ešte v letku požierali. Vo výškach dunel zúrivý boj. Ale ráno sa už vzdula nad hory ligotavá plachta nebies, v ktorej sa pokolembávalo iba požehnané slnce. Svet sa chystal zvelebiť božiu slávu jasným dňom, preto sa preplnila príroda životom, ako sa preplňuje nevesta pred sobášom horúcou krvou a roľa pred Dzurom vlahou. Zem ožila. Rozrástla sa a schválila živelne všetko, čo jej prišlo do cesty. Bola ako povodeň, ako morský príboj. Zalievala obzor stále novšími a mocnejšími vlnami. Okolo navidomoči vzdúvala sa hora, húština sa šírila do diaľav ako požiar a skoro po nebeskú klenbu stúpali polia. Na každom kroku stretal som nové vône, lebo toho dňa každá byľka chcela dýchať sýto a hlboko. Najsilnejšie boli vo hvozdoch a pod dolinkami, kde sa miešali s oparom hustej jedliny a trasovísk, so zápachmi surovej prsti, machu, popukaných skál, obieleného a otlčeného švihového a javorového dreva, riedkej smoly, sladiča, malinčia, ale aj teplej krvi a rozkladajúcich sa mrcín. Bolo toho veľa na ceste, popri ceste v priekopách, pri prameňoch, kde rástla žerucha, pod mostíkmi, v lopúšine, v belasých tôňach vysokej hory, v ihličí, ale i v povetrí, najmä tam, a v lúčoch, čo svietili na zapálených pukoch štíhlych červených smrekov a na rose v tráve. A bolo to tuhšie na gágor a na črevá ako pálenka s horcom.

Keď som opustil tiesňavu tmavých hôr a predo mnou sa roztvoril široký prietržinský úval s dedinou, musel som zastať, lebo veľké svetlo mi zaslepilo oči. Pane Bože, aká láskavosť, mohol som zasa hľadieť na tie miesta, kade voľakedy robili moje bosé nohy do prachu a do blata smiešne malé stopy a kade sa túlali moje detské sny. Radostné piesne škovránov zvonili mi v žilách, kým ma teplučké vajatanie bieleho jasu celého neskúpalo. A keď sa mi obzor známeho chotára konečne položil pokojne pred oči, nevedel som zase, v ktorú stranu sa pohnúť. Či bežať ďalej vymytou cestou medzi múranice, čo presvitali bielymi stenami pomedzi húšť jabloní a hrušiek vpredu a podať každému chlapovi ruku, ktorý stojí pred bránou a chystá sa do kostola, či odbočiť na medze, stúpajúce ani schody po oboch stranách úvalu hore do nebies, kráčať vrchgrúňom a volať na dve doliny, či zabehnúť na daktorú zápač, vykrbaliť sa do machu a počítať škovrany nad sebou, či poprezerať drozdie hniezda po jedliciach, lebo všadiaľ naraz bolo treba mojich očí a uší. Ale sotva som stačil urobiť prvý krok, pribehlo všetko ku mne a povedalo hlasno a srdečne: Vitaj!

Známi sa ku mne odďaleka priznávali. Ak to boli moji vrstovníci, vraveli: – Počuli sme od horára zo Štiavničky, že prídeš, – alebo vraveli: –máš dobré postavenie. Starci ma prezerali dlhšie. –Tvár máš, – vraveli, – na mater, ale očami nezaprieš otca. – A keď som prešiel, pohundrávali si pre seba:– Pekne vyrástol na mestskej strave, je z neho celý pán!

Ľudia sa nezmenili a grúne tvrdili to isté o sebe.

Tuto okolo Prietržín je všetko po starom. Iba ak mladina na Bendíčke sa trochu zodvihla a Pohánsko začali preorávať na zemiaky. Šlógy sú tu hore pod Pálenicami. Inakšie nič. Nemalo sa ani kedy zmeniť. Desať rokov v našom živote znamená vari menej ako v tvojom desať minút. Veky, napríklad, sledujeme urputnú prácu potoka na doline. Oj, je to usilovný robotník a vari i náš najväčší nepriateľ. Berie nám najlepšiu pôdu a podomieľa základy. No ešte je ďaleko od našich koreňov. Márna robota! Možno sa raz sám zahlce, alebo mu žila vyschne. Nám je to jedno. Nediv sa. Musíš si uvedomiť, že my sme videli prvého Prietržinca túlať sa po týchto horách okolo, zháňať si drevo na chatrč, videli sme potom mnohých prichádzať i odchádzať, rodiť sa i umierať, vychodili si cestu sem a mrvia sa tam dolu ani mravce. Prerývajú nám pôdu na úpätí, ale nakoniec sami sa do nej pokorne rad-radom ukladajú, lebo taký je príkaz boží: ich čas napĺňa náš čas, svojimi životmi zmeriavajú naše životy, ako si svoje merajú hodinami a rokmi, a v tom sa od vekov nič nemení. Len obloha dlhšie trvá ako my. Nuž čože znamená pre nás, keď nám vytnú jeden strom, a keby víchor vyvrátil aj celú horu, akáže porucha by tým vznikla v našom trvaní, keď hory sú iba našou dočasnou prikrývkou?

Kto by sa bol nazdal? Naozaj sa nič nezmenilo. Ani jedinké bralo sa nepohlo zo svojho miesta. Doliny, Zálomy, Zahradzená… ach, načo počítať. Všetko ostalo neporušené, ako som to bol pred desiatimi rokmi zanechal. Chvalabohu! V dedine zatiaľ vyzvonili druhý raz. Chlapi na priestranstve pred kostolom zahadzovali fajčivo a snímali pokorne klobúky. Svietili tuná pod lipami novými košeľami. Povyberali si ich pre tú príležitosť priam z ťažkých truhiel, aby mali väčší pôžitok zo slnca, ktoré sa rado priliepa na to, čo je čistučké až na žltkastú nitku a čo šuští pri pohybe a nadúva sa vo vetre. Vysoko nad nich do rozpätej oblohy dvíhali sa múry kostola s vežou ani biele plamene obetného ohňa. Oneskorené ženy vbehúvali vrtko roztvorenými dverami do chrámu. Vo svojich lesklých sukniach a našuchorených opleckách podobali sa bielym holubiciam. Aj ony vybadali, že sa toho rána mnoho nových pukov ponalievalo, preto mali živôtiky napnutejšie a boky hybkejšie ako vo všedných dňoch. V tmavom kúte komory, kde sa ráno preobliekali, zvliekli zo seba so starou košeľou i starosti týždňa. Dedina potom stíchla. Slabé šumenie sa prevalilo niekoľko ráz ešte lipami a po chvíli sa ozvali z hlbín chrámu zvonce. Kňaz v zelenom rúchu vyšiel pred okvietený – oltár a kropí zbožne ľud. I ty skloň hlavu a kor sa Stvoriteľovi, ktorý zostupuje práve z večnej slávy na zem, aby sa zjavil svetu v podobe bieleho chleba a zlatého vína.

Hosana!

Popoludní som si zasadol s vrstovníkmi k pohárikom. Bolo to príjemné posedenie. Keď máš okolo seba zaparené tváre a najmä plno otvorených očí, ktoré trochu obdivujú a trochu závidia, nemáš dlhú chvíľu a na prilepšenie vytiahneš cifrovanú tabatierku, plnú lepších cigariet, aby sa každý voľne obslúžil, rozkazuješ každému, kto ti podá ruku, a máš radosť, že ľudia okolo teba začínajú mať veľa rečí, že majú široké úsmevy a vždy vypleštené oči.

Moja sláva ešte stále stúpala. Stolovníci ma priam hltali očami. Všetko na mne sa im pozdávalo zaujímavé a neobyčajné. Boli samá zvedavosť a samý obdiv. Ohmatávali mi kabát, mädlili látku hrubými prstami, zisťovali s uspokojením, že je mocná a dobrej akosti, prezerali si starostlivo moje strieborné gombíky, označenia na výložkách a vraveli, že je to teraz tak ako pri vojsku. Najviac sa zaujímali o guľovnicu. Brali ju z ruky do ruky. Hladili, poťažkávali, oblapúvali, ako by na nej prvý raz zisťovali pevnosť a istotu svojich rúk. Prevracali ju opatrne ako drahocennosť, ktorá by sa mohla ľahko porušiť nešetrným zaobchádzaním. Opierali si ju o plece, učili sa prižmurúvať jedným okom, cvakali kohútikom, ba musel som im na dlani ukázať i náboje. Niektorí si ju zavesili na plece, postavili sa pred zrkadlo a dlho hľadeli na svoj vážny obraz tam v ráme za sklom. Nakoniec položili ju na stôl, lebo ju chceli mať všetci pred očami.

– To je erárna, – poznamenal som. A vtedy štuchol ma ktosi citeľne do boka a povedal: – To je dobre, že máš takú guľovnicu, aspoň nám poslúžiš. – Sedel hneď pri mne a odprvu sa správal zdržanlivo. Ach, hej. Bol to ten s kľavou rukou, od narodenia pošinutý na pravý bok, čo mi bol voľakedy skalou prerazil čelo. Bohvie prečo. Len tak bez sporu a škriepky vyrútil sa proti mne spoza uhla a bleskurýchle praskol mi skalu medzi oči, tu máš, he! Áno, celkom tak. Vari preto, že som bol šikovnejší, že som ho predstihoval v behu na pažiti, alebo že som sa vedel ľahko šplhať po stromoch, prepletať pomedzi konáre, že som vždy prvý odhaľoval tajomstvá vtáčích hniezd a jazvečích dier, kým sa on musel nečinne iba na mňa dívať. Alebo jestvoval medzi nami naozaj nejaký starý spor, na ktorý som pozabudol. To zostane u Pána Boha a posledný súd mi vyjaví pravdu. No, spomenul som si na túto príhodu hneď, ako ma štuchol, lebo aj to sa mi zdalo neočakávané, nešetrné a zákerné.

– Nie som proti tomu, len musím vedieť, o čo ide, – poznamenal som, zbavujúc sa nepríjemných spomienok.

Istotne čakal moju povoľnosť. Oči sa mu zaleskli radosťou, poobzeral sa vôkol, či nás niekto nesleduje, potom prihol hlavu a vravel stíšeným hlasom:

– Cudzí zajac sa nám nanosil do našej kapusty, chceli by sme mu zasoliť kožku. – Ostatní mu prisviedčali, uškŕňajúc sa významne, z čoho som vyrozumel, že sú spolu dohovorení a že ide o nejakú ľúbostnú pletku.

– Och, to rád urobím, – povedal som.

Potešili sa a vraveli, že všetko záleží od toho, či viem narábať so soľou.

– Chachacha, – smial som sa. – To je pre mačky. Trochu papiera, kruškovej soli, a zas papier, trochu sa pritlčie, môže byť aj trochu oceľových pilín a zo dva broky, nie?

– Jeden stačí, – vraveli, pomrkávajúc na seba, a potom ešte doložili: – Teraz sa roztratíme po jednom, a keď vyjde mesiac, zídeme sa pri Mlákach.

Vypité pálenčiare ohlúpili mi hlavu. Stratil som celkom opatrnosť, preto som zavčasu a ochotne dôkladne pripravil všetko, a keď vyšiel mesiac, prišiel som na uzhovorené miesto.

Bolo nás vari sedem. Stáli sme v tôni plota medzi záhradami za dedinou, kde sa krížili cesty. Jedna stúpala hore ku priesmyku a druhá popri potoku do hôľ.

– Tu budú niekde, – vraveli, – ty podídeš vyššie k mostu a my ti ho nadženieme. – Na mlákach sedela biela hmla. Mesiac ju pomaly vypieral v mäkkom prúde hôľneho vetra. Hybké prútie a postriebrené listy vrbiny, do ktorej som sa utiahol, okolo mňa slabučko zvonili. Riedke plachty pavučín preosievali drobnú rosu a pokojná noc skoro nečujne kráčala po sihotiach vedľa spievajúceho potoka a len zavše sa zablyšťali tmavým leskom hlboké záhyby jej ťažkého plášťa.

Len čo som stíchol v úkryte, odkiaľ som mal dobrý cieľ na most, potok za mnou sa mi dôverne prihovoril. Bola to presvedčivá reč dvoch studených vĺn. Prišli už dávno zhora, ale vošli pod výmoľ, zamotali sa medzi korene starej vŕby. Hojdali sa už dlhý čas na jednom mieste, kým okolo nich hučal stále nový prúd divých a mladých vĺn, preto sa mali o čom rozprávať. Pamätali sa ešte na ostrú hôľnu šuvar, o ktorú sa voľakedy otierali na úplazoch, na veľké balvany, hrubý piesok, na hučiace vodopády, na zdĺhavé putovanie podzemnými dierami bez svetla, na širokú vodu v stave, na prudký spád dreveným žľabom, na ozrutné mlynské koleso, i na tmavú hlbočinu pod ním, kde sa museli dlho točiť, lebo stratili prúd. Započúval som sa do nich a bolo mi tak, ako by ma niekto chytil za ruku a vodil po známych miestach hore popri potoku po sihotiach, popod jelše, vysokým šuchoriacim tŕstím k mlynu, ako by som sa ozaj vracal do svojho detstva a niesol v srdci radosť bezstarostných hier. Náhle pristúpili ku mne všetky vône rodného kraja a tak ma omámili, že som celkom zabudol na svoju úlohu, nepočul som ani dohovorené znamenie, na ktoré som sa mal pripraviť, a z opojenia prebral som sa iba vtedy, keď od mosta proti mne vystúpila tmavá postava.

– Dobrý večer, pán Weinhold, to ste vy?

Naozaj, bol to on, prietržinský krčmár, ktorý ma celé popoludnie častoval pálenkou, prívetivými úsmevmi a zahŕňal priazňou. Bol trochu udychčaný a prekvapený, že ma tu nachádza.

– Ide ešte niekto za vami?

Nie, nikto, ktože by mal ísť. Bolo už neskoro. Ľudia spali. Dobrú noc.

Hľadel som za ním. Trochu bol prihrbený. Kráčal rýchle a niekoľko ráz sa obzrel, ako by mi nedôveroval. Ale ja som nemal nijakej pochybnosti. Veď to bol on. Nuž, čože sa tu dalo robiť? Hádam som nemal známemu človeku vpáliť nasolený náboj do chrbta. – Ach, to nie. Toľko rozumu som ešte mal. Akože by som sa mu bol na oči ukázal po takom nevďaku? Odprevadil som ho preto pokojne očami až po zákrutu, odkiaľ sa mu zaiste lepšie kráčalo, keď ma necítil za chrbtom.

O chvíľu sa ozvali pozhora samopašné hlasy šarvancov. Vynorili sa náhle s huriavkom, ženúc pred sebou akési dievča. Boli diví ani rozdráždení ovčiarski psi. Stále do nej dobiedzali z boku alebo odzadu, ale ona napodiv všetko znášala pokojne, ako by ich nebrala ani na vedomie. Podobala sa bielemu duchu, ktorý nafúkol tú mesačnú noc, pustil spomedzi záhybov svojho rúcha čerstvý vetrík, načuchral nad bariny hmlu a práve chcel tlejúcu pahrebu nad západnými horami poliať rosou, keď bol vyrušený zo svojej práce hulákajúcimi parobkami. Ale podobala sa aj pastierke, ktorá sedela pokojne niekde pri ohni a hľadela dlho, veľmi dlho, azda od samého večera, do žeravých uhlíkov, kým okolo nej pokašliavali odpočívajúce ovce, potemnievali hory a zhlboka dýchala široká pašienka. Mala na sebe iba dlhý rubáš a krátky ovčí kožuch bez rukávcov.

– Či ju poznáš? – zavolali na mňa, keď boli tak blízko, že som jej mohol nazrieť na tvár. – Cheche, oňuchaj si ju, máš na to právo, veď sa za to neplatí a ona to má rada. Hohó! Len sa nehanbi. Musíš sa naučiť jej spôsoby, bude ti to na osoh. Máš cestu popri mlyne, môžeš sa ohlásiť pri nej každý deň na oldomáš. Rováše nepočíta. Odkedy mlynár oslepol, šafári sama a štedro. Príde za tebou aj sama, keď si ju vyárenduješ. Pozná prte po holiach lepšie ako ktorákoľvek líška. Len si ju nakloň, budeš mať sýtu pašu po celý rok. Chachacha! Len keby nesmrdela vyúdeným cedilom, potvora. Hohó! Namasti si ju balzamom a vykaď tymiánom, bude ti voňať, ale najprv by si jej musel vychytať všetky vši z kožucha. Hohohó!

Mali dobrú zábavu. Nik im ju nerušil. Dievča nepodniklo nič na svoju obranu, akoby sa nevedelo spamätať zo zasnenia. Chceli ju hnať cez dedinu do Weinholdovho dvora a zatvoriť tam do chlieva a len ťažko sa dali nahovoriť, aby ju zanechali čertom a šli so mnou k Weinholdovi zapiť si ešte vydarenú poľovačku.

Bola to veselá chasa. Najmä ten s pošinutou rukou. Neprestajne bol pri mne. Štuchal ma do rebier, potľapkával po pleciach, bubnoval päsťou po chrbte, aby vo mne nietil krv, a vždy to boli údery nečakané, mierené figliarsky zboku a úchytkom, aby som ich nestačil zachytiť.

Ach, začínal som mu rozumieť.

Chvalabohu, že si v krčme, kde sme sa potom násilím vrútili, vzal na mušku Weinholda. Prišlo mi to vhod, lebo od toľkého prajného častovania zapálila sa vo mne žlč a dostával som chuť vracať i s úrokmi všetku tú priateľskú lásku, ktorou ma popoludní štedro hostili; mlátiť päsťou vôkol, vyrážať zuby, vylupúvať oči, lámať rebrá, otĺkať hlavy, aby si každý odniesol domov pamiatku. Takto som sa mohol aspoň pridať k nim a nepozorovane uvoľniť napätie síl. Bolo to lacnejšie a bez teplej krvi. Mohol som medzi rečou, huriavkom a smiechom, namiereným proti zaskočenému Weinholdovi, zaškrípať občas zubami, buchnúť päsťou na stôl, rozdrviť v hrsti zopár pálenčiarov, ba kedy-tedy posotiť niekomu i klobúk do čela, výskať, hulákať i hrešiť a nikto nemohol spozorovať, že to už nepatrí ku hre.

Na zdravie, he!

Pi, lebo ti rozmlátim papuľu!

Hohohó!

A napokon som sa pustil do takej pijatiky, že ma museli pred krčmou studenou vodou oblievať, ak nechceli pripustiť, aby som zdochol v priekope na pohoršenie celej dediny, a sám Weinhold, majiteľ krčmy, musel ma vliecť na chrbte do erárnych humien na Pohánsko a uložiť do sena.

Pán Boh zaplať. Skoro sa stala táto nedobrovoľná púť na nový nocľah poslednou. Moje srdce o tom dobre vie. Nechcem mu nič vyčitovať. Samo sa bolo už s tým zmierilo. Iba chlpatý hucul, ktorý na mňa tu za drevenou priečkou hneď vedľa môjho ležoviska netrpezlivo čakal, aby ma na svojom širokom a pevnom chrbte čím skôr vyniesol do vrchov, odvrátil odo mňa toto nešťastie. Volal sa Eguš.

II.

Hu, nechaj tú háveď!

To bol Ťavo.

– Tuhore bude sa ti lepšie dýchať.

Ťavo bol škuľavý a ryšavý boh všetkých ožranov.

– Tuto iba zakrpatieš a osprostieš od Weinholdovej pálenky.

Múdrejší ľudia povrávali o ňom, že sa vraj pasúva na holiach s prsnatými obryňami, keď mu veľmi pľúšti, a bol na to súci.

Bolo to v sobotu večer pred Jánom u Weinholda.

Verná družina ma už bola opustila, aj ostatní hostia poodchádzali zo začmudenej korheľne do noci. Zostali tu iba štyri ovlhnuté steny, zájdené zrkadlo v pozlátenom ráme, operené starou opŕchnutou chvojou kosodreviny, ktoré každému znetvorilo tvár, keď náhodou do neho nazrel, tri obrazy vážnych potentátov, pravidelne rozvešaných dookola nad hlavným stolom, visiaca lampa so zdochnutou muchou na mriežke, prázdne stoly s bielymi fľakmi po špirituse, rozmetané stoličky, špinavá dlážka so širokými a hlbokými škárami medzi doskami, odkiaľ práve začal vychodiť rozličný šuchoriaci hmyz, a my dvaja: Ťavo a ja, lebo aj kyslastý smrad vyvetral sa voľaktorou neprivretou okenicou. Otvorenými dverami dalo sa vidieť na okovanú púdľu do výčapu, dopoly zatarasenú blýskavými sklenicami, medzi ktorými mihla sa občas handra a jemná ruka pána Weinholda.

Dobre mi bola známa táto sklepená miestnosť s tmavými kútmi, kde sa dalo aj vo dne chutne a spokojne vyspať, keď človekovi oťažievala hlava. Veď som v nej oslávil náležíte i svoj príchod do Prietržín. Odvtedy ma síce nikto nemusel už oblievať vodou a zbierať po priekopách, ale nikto, kohokoľvek zaviedol sem smäd vysušeného hrdla, nemohol ani povedať, že Prietržinci dostali skúpeho hájnika, lebo skoro všetky dni, ba i niekoľko nocí od tých čias, ako som zapadol do Prietržín, vysedel alebo predriemal som pri niektorom stole tejto miestnosti a trpezlivo čakal blúdiacu dušu so smädným pažerákom.

Musím, pravda, priznať, že zdržala ma trochu aj robota. Vtedy prezrel na erárnych lúkach štrkáč, huslička, podleština i blyštek. Bolo treba kosiť, sušiť na parných dňoch, zvážať a ukladať v humnách na Pohánskom, aby mi vrchnosť nevyčitovala záhaľku.

V sobotu mi doniesli chasníci s výskajúcimi dievkami na okvietených hrabliach veľký veniec z voňavého sena, nuž muselo sa naň piť a zdravkať, a ako obyčajne, najdlhšie sme vydržali my: ja a Ťavo, ryšavý uhliar, ktorý mal kolibu najvyššie pod Babou.

Tvrdil, že sa na mňa pamätá ako na železný šesták z vojny, hoci ja o takom ryšavcovi som nikdy neslýchal. Pri prvom stretnutí poprezeral znalecky moju guľovnicu, vyhlásil o nej, že trochu zanáša k ľavému uchu a že nemá na muške pravý strieborný lesk, potom sa hlasno vysiakal do dlane, a keď si náležite vymastil i nohavice na stehnách sopľom, pýtal zaplatiť deci a boli sme najlepší priatelia.

Koniec ukážky