Lukáš Onderčanin

Utópia v Leninovej záhrade

Československá komúna Interhelpo

Ukážka z elektronickej knihy

„Vskutku, našli sa na Slovensku viacerí, dobre situovaní robotníci, nadšení stúpenci komunizmu, rojčiví snílkovia o zlatých jablkách v Leninovej záhrade.“

Napísanie knihy z verejných zdrojov podporil formou štipendia Fond na podporu umenia / Publikáciu z verejných zdrojov podporil
Fond na podporu umenia

Copyright © Lukáš Onderčanin 2021

Design & Layout © Pavlína S. Morháčová

ISBN 978-80-8203-264-5

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2021

„V Amerike môžete mať všetko, len žiadnu slobodu. Jediná slobodná krajina na svete je Sovietsky zväz.“

Štefan Dubček

„Odstránením súkromného vlastníctva vymizli aj všetky negatívne spoločenské javy. Na Utópii nie sú zlodeji, pretože nie je čo ukradnúť. Všetko predsa patrí všetkým. Nie sú preto možné ani závisť, podvod, lakomstvo…“

Thomas More: Utópia

Autorská poznámka

Dobové texty z iných jazykov vrátane češtiny sú preložené do slovenčiny s čiastočným zachovaním autentickej archaickej dikcie jazyka.

V knihe sú použité mnohé historické názvy geografických oblastí a miest. Tie sa v priebehu 20. storočia niekoľkokrát menili spolu s politickými režimami či zmenami administratívnych celkov. Súčasné hlavné mesto Kirgizska sa v priebehu 20. storočia nazývalo napríklad Pišpek (do roku 1926), následne Frunze (1926 – 1991) a v súčasnosti Biškek.

V knihe sú tiež použité rozličné historické názvy oblastí, ktoré tvoria dnešné Kirgizsko. To sa nachádza v Strednej Ázii vo východnej časti historického územia Turkestan a Semirečie (Sedemriečie); do roku 1917 bolo súčasťou Ruskej ríše, v rokoch 1924 až 1926 išlo o Karakirgizskú autonómnu oblasť, súčasť Sovietskeho zväzu. Od roku 1926 do roku 1936 existovala Kirgizská autonómna sovietska socialistická republika, po roku 1936 až do pádu Sovietskeho zväzu v roku 1991 sa krajina nazývala Kirgizská sovietska socialistická republika. V knihe sú použité aj archaické názvy ako Kirgízia či Karakirgízia. Všetky geografické názvy v knihe používam podľa doby, v ktorej sa odohráva aktuálna časť príbehu.

Priateľky

Na začiatku bol sľub.

Chceli sa vrátiť do vlasti, ktorá v skutočnosti ich vlasťou nikdy nebola. „Tá reč, tá kuchyňa, tie piesne,“ snivo rozpráva osemdesiatdvaročná Nadežda Pokorná a v kuchyni svojho malého bratislavského bytu si zalieva čierny čaj. Rozpráva po slovensky, no so silným ruským prízvukom.

Roky počúvala slovenské ľudové piesne i rozprávky, jedávala parené buchty a rodičia jej rozprávali o živote na Slovensku. Pre dieťa to však boli len kopy starých pohľadníc a vyblednutých fotografií. Slovensko bolo iba akousi bájnou a veľmi vzdialenou krajinou.

Ani Mária Golianová nepoznala Slovensko inak ako z rozprávania rodičov. Jej bratia si občas vybavili malý záblesk z ich krátkeho života v Handlovej, na okamih sa im zjavila otcova uhlím ufúľaná tvár či zelené lúky za mestom. „Pamätali si na futbal i slovenské jedlá. Aj preto ich to ťahalo späť,“ rozpráva osemdesiatpäťročná Mária vo svojom tmavom byte v centre kirgizského Biškeku a vyťahuje škatuľu s fotografiami svojich štyroch bratov.

Obe sa narodili v Kirgizsku. Karavána tiav túlajúca sa po rušných bazároch plných koní, hudba mnohých jazykov a štyritisíc metrov vysoké štíty pohoria Ťanšan za oknami – to bol ich domov, z ktorého chceli napriek všetkému peknému odísť. Ale kam? Do vlasti, ktorú ich rodičia na chvíľu zatratili a potom za ňou veľmi dlho smútili.

Nadežde sa to podarilo.

Mária zostala.

Koniec ukážky