MÁRIA CHAPDELAINOVÁ

LOUIS HÉMON

Vydavateľstvo Zabudnuté knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

Táto kniha ani žiadna jej časť nesmie byť reprodukovaná a šírená v papierovej, elektronickej alebo inej podobe bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

Preklad: Dr. Fedor Jesenský

Obálka: Helen McNicoll - The Open Door (voľné dielo)

Digitalizácia a úpravy: Občianske združenie Zabudnuté knihy

ISBN 978-80-99966-15-5 (EPUB)

I.

Dvere péribonského kostola sa otvorili a chlapi začali vychádzať.

Ešte pred chvíľou sa zdal byť tento kostol opusteným, sediaci vedľa cesty na vysokom brehu, nad riekou Péribonkou, ktorej zamrznutá a snehom pokrytá hladina celkom sa podobala rovine. Hustý sneh ležal i na ceste a na poliach, lebo aprílové slnko cez sivé mraky posielalo len niekoľko lúčov bez tepla a veľké jarné dažde ešte neprišli. Celá táto chladná belosť, nepatrnosť dreveného kostola a niekoľko tiež drevených domcov, rozložených pozdĺž cesty, tmavá línia lesa, ktorý bol tak blízko, že sa zdal ako hrozba, to všetko hovorilo o tvrdom živote v drsnom kraji. Ale chlapi a mladíci, keď prešli dvermi kostola, zhromažďovali sa v skupinách na širokom schodišti a dobrosrdečné pozdravenia, vysmievavé výkriky, hádzané z jednej skupiny do druhej, neustále križovanie sa vážnych a veselých rečí svedčilo hneď, že títo ľudia patria k plemenu ušúľanému z nepremožiteľnej radosti, a že im nič nemôže prekážať v smiechu.

Cléophas Pesant, syn kováča Thadéeho Pesanta, sa už pýšil letným odevom jasnej farby, odevom americkým so širokými vypchatými plecami, len pre túto nedeľu, ktorá bola ešte zimná, hlavu si odel zimne, mal čiapku z čierneho súkna so záklopkami na uši zo zajačej kože namiesto klobúka z tvrdej slamy, ktorý by si bol rád vzal.

Vedľa neho Egide Simard a iní, ktorí ako on prišli zďaleka na saniach, zapínali si pri východe z kostola veľké kožené plášte, ktoré v páse stiahli červenou stuhou. Dedinskí mladíci, veľmi vznešení v svojich kožuchoch s vydrovými goliermi, zhovárali sa úctive so starým Nazairom Larouchom, veľkým šedivým človekom so širokými kostnatými plecami, ktorý nezmenil svoj každodenný odev kvôli omši: krátky kabát z kávového plátna, podšívaný ovčou kožou, zaplátané nohavice a hrubé punčochy zo sivej vlny v mokasínoch zo zvláštnej kože.

„Tak teda, pán Larouche, ešte sa stále chodí z druhého brehu rieky?“

„Nie horšie, mládež. Nie horšie!“

Každý si vytiahol z vrecka fajku a svinský mechúr, plný dohánového lístia, krájaného rukou, a dal sa do fajčenia s výrazom spokojnosti po poldruha hodinovom odriekaní. Úplne vdychujúc prvé bafy, shovárali sa o čase, o prichádzajúcej jari, o stave ľadu na jazere Saint-Jean a na riekach, o svojich veciach a o novinkách farnosti, ako ľudia, ktorí sa vidia len raz do týždňa, lebo bývajú ďaleko od seba a cesty sú zlé.

„Jazero je ešte dobré“, povedal Cléophas Pesant, „ale rieky už nie sú isté. Tento týždeň sa ľad prelomil oproti priehrade pri ostrove, tam, kde teplé diery boli celú zimu.“

Druhí začali rozprávať o budúcej úrode, ešte prv, ako by sa bola zem ukázala.

Potom rozhovory stíchli a všetci sa obrátili k prvému stupňu schodiska, odkiaľ sa Napoleon Laliberté, ako každý týždeň, pripravoval vykrikovať novinky farnosti.

Očakávajúc tichosť, ostal na chvíľku nehybný a nemý, majúc ruky hlboko vo vreckách veľkého plášťa z rysej kože, mraštiac čelo a napolo zavierajúc živé oči pod vysokou kožušinovou čiapkou, hlboko stiahnutou, a keď nastala tichosť, začal vykrikovať novinky farnosti ako len vládal, hlasom kočiša, ktorý povzbudzuje svoje kone do brehu.

„Začnú sa práce na nábreží… Dostal som peniaze od vlády a všetci, ktorí sa chcú dať najať, nech ma vyhľadajú pred nešporami. Ak chcete, aby tieto peniaze ostali vo farnosti namiesto aby sa vrátili do Quebecu, príďte sa so mnou pozhovárať, aby ste boli chytro najatí.“

Niektorí šli k nemu, iní, nestarajúci sa, uspokojili sa so smiechom. Jeden žiarlivý povedal polohlasne:

„A kto bude ‚foremanom‘ za tri piastre denne? Ten dobráčik Laliberté…“

Ale povedal to viac zo žartu, ako zo zlomyseľnosti, a i on sa napokon smial.

Majúc stále ruky vo vreckách veľkého plášťa, narovnávajúc sa a rozťahujúc plecia, Napoleon Laliberté na najvyššom stupni schodišťa vykrikoval ďalej veľmi nahlas.

„Jeden merač z Robervalu príde do farnosti na budúci týždeň. Ak sú takí, ktorí si chcú dať vymerať parcely skôr ako si vystavia ploty na leto, nech to povedia.“

Novinka zapadla v ľahostajnosti. Roľníci z Péribonky sa vôbec nestarali o to, aby si dali opraviť medze svojich zemí kvôli tomu, aby získali alebo stratili niekoľko štvorcových siah, vtedy, keď tým vytrvalejším z nich ostávali na obrábanie dve tretiny koncesií na nadobudnutie nepočetných plôch hory alebo savany.

Pokračoval:

„Sú tu dvaja ľudia, ktorí majú peniaze na kupovanie kožušín. Ak máte kože medvedie, byvolie, z pižmových potkanov alebo z líšok, navštívte týchto ľudí tam v sklade pred stredou, alebo sa obráťte na François Paradisa z Mistassini, ktorý je s nimi. Majú hromadu peňazí a platia‚v hotovosti‘ za všetky prvotriedne kože.

Skončil svoje novinky a zostúpil zo schodov. Malý človek nepatrnej postavy si stal na jeho miesto.

„Kto chce kúpiť pekné prasiatko z môjho plemena?“ spýtal sa, ukazujúc prstom na neforemnú hmotu, ktorá sa hádzala vo vreci pri jeho nohách.

Veľký výbuch smiechu mu bol odpoveďou.

„Známe sú prasce z veľkého chovu Hormidasa. Veľké ako myši a živé ako veveričky, aby preskakovali cez plot.“

„Dvadsaťpäť centov!“ vykríkol jeden mladík z posmechu.

„Päťdesiat centov!“

„Piaster!“

„Neblázni, Jean. Tvoja žena ti nikdy nedovolí zaplatiť piaster za túto sviňu.“

Jean stál na svojom.

„Jeden piaster. Neodstúpim.“

Hormidas Bérubé sa opovržlivo zatváril a čakal, kto ešte koľko ponúkne, ale prišli už len zlé žarty a smiechy.

Medzitým začali z kostola vychádzať ženy. Mladé alebo staré, pekné alebo mrzké, skoro všetky boli dobre oblečené v kožuchoch alebo plášťoch z hrubého súkna, lebo pre tento jediný sviatok ich života, akým bola nedeľná omša, si obliekli blúzy z hrubého súkna a sukne z domácej vlny. Cudzinec by bol zadivený, že ich uprostred tohto divého kraja našiel skoro elegantné, tak typicky francúzske medzi veľkými horami a snehom, a celkom iste tak dobre oblečené tieto sedliačky, ako väčšina mladých meštianok z francúzskeho vidieku.

Cléophas Pesant čakal na Louisu Tremblayovú, ktorá bola sama, a odišli spolu smerom k domom pozdĺž chodníka z dosák. Druhí sa uspokojili s tým, že cestou vymenili s mladými dievčatami žartovné reči, tykajúc im ľahkým tykaním quebeckého kraja a aj preto, lebo skoro všetci rástli spolu.

Pite Gaudreau, majúc oči obrátené ku kostolným dverám, oznamoval:

„Mária Chapdelainová sa vrátila zo svojej vychádzky v Saint-Prime a tu je otec Chapdelaine, ktorý prišiel po ňu.“

V dedine bolo viac takých, ktorým Chapdelainovci boli skoro cudzincami.

„Samuel Chapdelaine, ktorý má zem na druhom brehu rieky, nad Honfleurom, v hore?“

„To je on.“

„A tá osoba, čo je s ním, je jeho dcéra, čo? Mária…“

„Hej. Už od mesiaca bola preč v Saint-Prime, pri rodine svojej matky. U Bouchardov, príbuzných Wilfrida Boucharda zo Saint-Gédéona…“ ,

Zvedavé pohľady sa obrátili hore na schodište. Jeden z mladíkov zložil Márii Chapdelainovej svoj hold sedliackeho obdivu:

„Mocné, pekné dievča!“ povedal.

„Isteže. Mocné, pekné dievča a k tomu smelé. To je nešťastie, že býva tak ďaleko odtiaľto, v hore. Ako potom môžu mladíci z dediny chodiť k nim na posiedky, na druhý breh rieky, tak vysoko, ako sú vodopády, na diaľku viac ako dvanásť míľ a posledné míle skoro bez cesty?“

Dívali sa na ňu so zaliečavými úsmevmi, rozprávajúc stále o nej, o tomto peknom, skoro nedosažiteľnom dievčati, ale keď zostúpila s otcom z dreveného schodišťa a prešla vedľa nich, zachvátil ich stud a neobratne sa utiahli, ako keby medzi ňou a nimi bolo niečo viac ako prejsť rieku a dvanásť míľ zlej cesty v horách.

Skupiny, ktoré sa utvorili pred kostolom, sa pomaly rozchádzali. Niektorí, dozvediac sa všetky novinky, šli domov, iní pred odchodom šli na hodinku do jedného z dedinských zhromaždíšť: na faru alebo do skladu. Tí, ktorí prišli z „radov“, týchto dlhých pásov koncesií na kraji lesa, odväzovali jeden za druhým kone, v radoch usporiadané, a privážali si sane ku kostolnému schodišťu, aby si tam sadli ich ženy a deti.

Samuel Chapdelaine a Mária prešli len niekoľko krokov po ceste, keď ich zastavil mladý človek.

„Dobrý deň, pán Chapdelaine. Dobrý deň, slečna Mária. To je šťastná náhoda, že vás tu stretávam, lebo vaša zem je najvyššie pozdĺž rieky a ja sám neprichádzam sem často.“

Jeho smelé oči behali z jedného na druhého. Ked ich odvrátil, zdalo sa, že to urobil len po uvážení a zo zdvorilosti, a skoro sa vrátili a ich jasný, prenikavý, plný úprimnej chtivosti pohľad odhaľoval a spytoval sa znova.

„François Paradis!“ vykríkol otec Chapdelaine. „To je naozaj šťastná náhoda, lebo som ťa veru už dávno nevidel, François. A tvoj otec jednako umrel. Nechal si si zem?“

Mladý človek neodpovedal, díval sa zvedavo a s prostým úsmevom na Máriu, ako by čakal, že aj ona povie niečo.

„Mária, pamätáš sa dobre na François Paradisa z Mistassini? Vôbec sa nezmenil.“

„Vy ešte menej, pán Chapdelaine. Vaša dcéra, to je niečo iného, tá sa zmenila, ale bol by som ju hneď spoznal.“

Včerajší deň za pekného slnečného popoludňajšieho času strávili v Saint-Michel de Mistassini, ale stretnutie sa s týmto mládencom po siedmich rokoch a počuť vysloviť svoje meno vyvolalo v Márii v skutočnosti jasnejšiu a živšiu rozpomienku, ako jej včerajšie videnie: veľký drevený, krytý most, na červeno sfarbený a trochu podobný Noeho korábu ohromujúcej dĺžky, dva strmé brehy, ktoré sa skoro náhlo dvíhali vo vysoké kopce, starý kláštor, stúlený medzi riekou a začiatkom stráne, belejúca sa, žblnkajúca voda, ktorá sa ponáhľala zhora nadol veľkou rýchlosťou, ako po obrovskom schodišti.

„François Paradis!… Pravdaže, otec, pamätám sa na François Paradisa.“

François uspokojený hneď a zaraz odpovedal na otázky.

„Nie, pán Chapdelaine, nenechal som si zem. Keď chudák otec umrel, predal som všetko a odvtedy som skoro stále pracoval v lese, poľoval alebo som kupčil s divochmi od Veľkého Jazera po Mistassini alebo od Sennej rieky. Strávil som dva roky i na Labradore.

Jeho pohľad opätovne zalietal zo Samuela Chapdelaina na Máriu, ktorá skromne odvrátila oči.

„Vrátite sa dnes hore?“ spýtal sa.

„Áno, hneď po obede.“

„Som rád, že som vás videl, lebo budem musieť prejsť popri vás, pozdĺž rieky, o dva alebo tri týždne, keď ľad zíde. Som tu s Belgičanmi, ktorí prišli kupovať kožušiny od divochov; keď bude prvá jasná voda, začneme vystupovať, a keď budeme blízko vašej zeme nad vodopádmi, prídem jeden večer na posiedky.“

„To je správne, François, budeme ťa čakať.“

Jelše tvorili dlhé krovie pozdĺž rieky Péribonky, ale ich obnažené vetvy neskrývali náhlu strminu brehu, ani hrubú rovinu zamrznutej vody, ani tmavú líniu hory, ktorá objímala druhý breh, nechávajúc medzi úplnou opustenosťou veľkých rovných stromov a holou opustenosťou stuhnutej vody len niekoľko úzkych polí, často ešte posiatych chrastím, takých úzkych naozaj, že sa zdalo, že sa dusia pod päsťou divého kraja.

Pre Máriu Chapdelainovú, ktorá sa na všetky tieto veci dívala roztržite, nebolo tam nič smutného ani hrozného. Od októbra do mája nikdy nepoznala inakších pohľadov ako bol tento, alebo poznala iné, ešte zošlejšie a ešte smutnejšie, vzdialenejšie od domov a obrábaných zemí. A predsa, všetko to, čo ju dnešného rána obklopovalo, zdalo sa jej zrazu lahodným, osvieteným akousi útechou, čímsi cenným a dobrým, čo mohla teraz čakať. Prichádzala jar, azda… alebo to bolo blíženie sa nejakej inej príčiny radosti, ktorá prichádzala k nej bez toho, aby si dala uhádnuť svoje meno.

Samuel Chapdelaine a Mária šli na obed k svojej príbuznej, Azalme Larouchovej, u ktorej nocovali. S nimi bola tam len ich hostiteľka, ktorá bola už od niekoľkých rokov vdovou, a starý Nazaire Larouche, jej švagor. Azalma bola veľká chudá žena s nejasným detským profilom, ktorá rozprávala veľmi chytro a bez prestania, neustále pripravujúc jedlá v kuchyni. Z času na čas zastala a sadla si naproti svojim hosťom, menej preto, aby si oddýchla, ako aby tomu, čo išla povedať, dodala zvláštnej dôležitosti, ale skoro hneď okorenenie nejakého jedla alebo rozloženie tanierov na stole vyžadovalo jej pozornosti a jej monológ pokračoval postred hluku riadu a hlinených panvíc.

Hrachová polievka bola skoro hotová a podávaná. Obaja chlapi pri jedle rozprávali o svojich zemiach a o stave jarného ľadu.

„Musíte byť odvážliví, ak chcete prejsť dnes večer“, povedal Nazaire Larouche, „ale dobre to bude a tak myslím, že budete skoro poslední. Pod vodopádom je mocný prúd a už tri dni pršalo.“

„Každý vraví, že ľad potrvá ešte dlho“, ozvala sa jeho švagriná. „Mohli by ste sa dnes večer tu dobre vyspať obaja a po večeri prídu mladíci z dediny na posiedky. To by bolo v poriadku, aby Mária mala tu trochu nejakého potešenia skôr, ako ju odvediete ta hore do lesa.“

„Mala dosť potešenia v Saint-Prime s besedami, spevom a hrami skoro každý večer. Ďakujeme vám, ale ja hneď po obede idem priahať, aby sme zavčasu došli ta hore.“

Starý Nazaire Larouche hovoril o raňajšej kázni, ktorú pokladal za presvedčujúcu a peknú, potom po chvíľke mlčania sa zrazu spýtal:

„Piekli ste?“

Jeho švagriná, začudovaná sa dívala na neho za chvíľku, potom konečne pochopila, že takýmto spôsobom pýtal chlieb. O nejakú chvíľku sa zasa opýtal:

„Dobre vám ťahá pumpa?“

To znamenalo, že nebolo na stole vody. Azalma vstala po ňu, a za jej chrbtom starý žartovne mihol očkom na Máriu Chapdelainovú.

„Rozprávam jej to v obrazoch,“ šepkal. „Je to zdvorilejšie.“

Doštené steny domu boli vylepené starými novinami, ozdobené kalendármi, ktoré rozdávali výrobcovia hospodárskych strojov alebo kupci so semenom, ba i obrazmi svätých: jedna reprodukcia skoro bez perspektívy, ktorá v krikľavých farbách zobrazovala baziliku Svätej Anny z Beaupré, podobizeň pápeža Pia X., jedna kameňotlač, na ktorej Panna Mária s bledým úsmevom ukazovala svoje krvácajúce a zlatým nimbom ožiarené srdce.

„To je krajšie ako u nás“, myslela si Mária.

Nazaire Larouche sa ďalej dal obsluhovať podobenstvami:

„Je vaša sviňa hodne chudá?“ spýtal sa, alebo: „Máte radi domáci cukor? Ja ho mám rád na zbláznenie…“

Azalma mu podala druhý kus slaniny alebo vytiahla z kasne chlieb s javorovým cukrom. Keď sa nahnevala na jeho nezvyklé spôsoby a vyzvala ho, aby sa obslúžil sám ako obyčajne, prestal s výhovorkami plnými dobrého humoru.

„To je správne. To je správne. Už to viac neurobím. Ale vy ste mali obyčaj hlučne sa smiať, Azalma. Treba počuť hlučný smiech, keď sa prijíma pri stole taký mladík, ako som ja.“

Mária sa usmiala a pomyslela si, že jej otec a on sa podobali trochu jeden druhému, obaja boli vysokí a širokí, šedivých vlasov, tváre koženej farby a v ich živých očiach tá istá večná mladosť, ktorá mužským quebeckého kraja často dáva ich večnú prostotu.

Odišli skoro hneď po tom, ako sa najedli. Sneh, ktorý sa zvrchu rozpustil od prvých dažďov a od nočných mrazov znova zamrzol, bol znamenite klzký a utekal pod kovaním saní. Vysoké belasé kopce, čo lemovali obzor z druhej strany jazera Saint-Jean, mizli za nimi pomaly, keď vystupovali popri dlhej zákrute rieky.

Ked prechádzali popred kostol, Samuel Chapdelaine zamyslene povedal:

„To je krásne, tá omša. Často mi bolo veľmi ľúto, že sme tak ďaleko od kostolov. Môžbyť preto, že nemôžeme chodiť na služby božie každú nedeľu, nemáme toľko šťastia ako druhí.“

„To je nie naša chyba“, vzdychla Mária, „sme priďaleko.“

Jej otec znova pokýval hlavou s výrazom ľútosti. Skvelý pohľad na obrady, latinské spevy, zapálené sviečky, vznešenosť omše ho každý raz naplňovali veľkou vrúcnosťou. Trochu ďalej sa dal do spevu:

Pôjdem ju pozreť jedného dňa,

Sadnúť si vedľa jej trónu, Dostať moju korunu A vládnuť, keď príde rad na mňa…

Mal mocný a dobrý hlas a spieval z plného hrdla s výrazom nadšenia, ale oči sa mu skoro zavreli a brada mu pomaly klesla na prsia. Voz ho zakaždým uspal a jeho kôň, zbadajúc pravidelné dýchanie svojho pána, spomalil chôdzu a napokon šiel krokom.

„Veď sa hýb, Charles-Eugène!“

Zrazu sa prebudil a natiahol ruku za bičom. Charles-Eugène odovzdane dal sa do cvalu. Niekoľko pokolení predtým jeden Chapdelaine mal dlhý spor so susedom, ktorý sa takto volal. Hneď tak pomenoval svojho starého, bojazlivého a trochu kuľhajúceho koňa, aby si takto zaistil uspokojenie každý deň, keď prechádzal popred dom svojho nepriateľa, veľmi nahlas kričať:

„Charles-Eugène, veľký darebák! Škaredé, zle vychované zviera! Veď sa hýb, Charles-Eugène!“

Prešlo storočia, ako sa spor skončil, a zabudli naň, ale Chapdelainovci stále nazývali svojho koňa Charles-Eugénom.

Znova sa ozval chorál, zvučný, plný mystickej vrúcnosti:

Do neba, do neba, do neba

Pôjdem na ňu jedného dňa pozreť…

Potom zasa bol spánok mocnejší, hlas zanikol, a Mária vzala opraty, ktoré ruka otcova vypustila.

Zamrznutá cesta pokračovala pozdĺž zamrznutej rieky. Na druhom brehu boli rozložené domčeky, pateticky vzdialené jeden od druhého, každý bol obklopený pásom obrábanej zeme. Za touto zemou a z oboch strán bola hora, ktorá siahala až po úbočie, tmavozelené a cyprusové pozadie, na ktorom sa tu a tam vypínalo niekoľko pňov briez, bielych a holých, ako stĺpy zboreného kostola.

Na druhej strane cesty rozloha obrábanej pôdy bola širšia a dlhšia, zdalo sa, že domy, ktoré boli bližšie k sebe, sú pokračovaním dediny na prednej stráži, ale za týmito holými poliami sa línia lesov stále zjavovala a sledovala ako tieň, nekonečný tmavý pás medzi chladnou belosťou zeme a sivým nebom.

„Charles-Eugène, pohni sa trochu!“

Otec Chapdelaine sa zobudil a natiahol ruku za bičom svojím obyčajným pohybom dobromyseľnej hrozby, ale keď kôň po niekoľkých mocnejších zatiahnutiach zasa spomalil, znova zaspal, majúc otvorené ruky na kolenách a ukazujúc lesknúce sa dlane svojich rukavíc z konskej kože a bradu opretú na hustú srsť plášťa.

Po dvoch míľach cesta vystupovala po strmej stráni a vstúpila do hustej hory. Domy, ktoré za dedinou boli roztratené po rovine, naraz zmizli a na obzore nebolo nič len priestor holých pňov, trčiacich z bielej zeme. I večne tmavá zeleň jedlí, kanadských jedlí a cyprusov zredla. Niekoľko mladých živých stromov sa strácalo medzi nespočetnými vývratmi, ležiacimi na zemi a pokrytými snehom alebo stojacimi vymretými stromami, vysušenými a sčernetými. Pred dvadsiatimi rokmi prešli tadiaľto veľké požiare a nové rastlinstvo ešte len pučilo medzi mŕtvymi pňami a zvápenateným chrastím. Vŕšky šli jeden za druhým a cesta bežala z jedného na druhý neustálym klesaním a stúpaním, ktoré bolo sotva hlbšie ako vlna vzbúreného mora.

Koniec ukážky