POKLAD NA HRADISKU

ANTON PRÍDAVOK

Text knihy bol digitalizovaný z pôvodného vydania z roku 1948. V texte boli vykonané minimálne úpravy.

Obálka: Remix Ján Ladvenica: Hrad Ostrý Kameň (Voľné dielo)

Digitalizácia a úprava: Občianske združenie Zabudnuté knihy

www.zabudnuteknihy.eu

ISBN 978-80-99966-54-4 (EPUB)

ISBN 978-80-99966-55-1 (MOBI)

I.

Miško Krušinovie si už nevedel rady so šteklivými myšlienkami. V hlave rojili sa mu ako včely a jazyk svrbel ho do zbláznenia. Po prvý raz v živote cítil, čo je to čušať, keď sa z hrdla slovo derie na svet ako riava.

Miško päť dní zápasil s nezbedným pokúšaním. Tak veľmi ho rozrušil ten zdrap papiera. Dobrodružné veci čítal síce aj inokedy, snívali sa mu o podivuhodných veciach krajšie sny, ale tie raz dva vypŕchli z hlavy. Uleteli ako bezstarostné samopašné vtáčence. Neostalo po nich ani slychu. Teraz bolo mu horšie ako na žeravých uhlíkoch, a jednako mu lahodilo to napínavé vzrušenie. Hrialo ho.

Päť dní vydržal Miško mlčať. Na šiesty, keď sa už nijakým činom nevedel ovládnuť, a keď si vymyslel i postup a plán, poprosil otca, aby ho pustil s kamarátmi v nedeľu na vychádzku.

– A kde by si chcel, Miško?

– Na Hradisko.

Na Hradisko chodievalo sa na vychádzky často. Bol to nevysoký vŕšok blízko mesta, zarastený konáristými stromami. Hradisko samo zaberalo takmer vodorovnú plošinu a končilo na juh skloneným svahom, za ktorým spájalo sa úpätie hory s úrodným, riekou preťatým poľom.

Pán Krušina neodtrhol ešte oči od novín, do ktorých bol pohrúžený, len tak medzi dvoma čítanými vetami spýtal sa syna:

– Bude niečo na Hradisku?

Miško pokrčil plecami.

– Nič, otecko. To my len tak pre zábavu, ak bude pekne.

Otec odložil noviny, trochu pohútal a povolil. Nepatrí sa – myslel si – držať dorastajúceho chlapca ustavične na motúzku, nedožičiť mu štipku slobody. Na rok pôjde do kvinty. Nech privyká na samostatnosť.

– Choď, – povedal teplo, mäkko, otcovsky a pohladil Miška po hlave.

Syn ďakoval a otec pokračoval:

– Ale daj si tam pozor! Na severnej strane trávou zarastených zrúcanín je príkra skala. Bohvie, ako sa tam dostala. Neškrabte sa na ňu. Vlani spadol z nej neopatrný turista a zlomil si nohu. Povedz to i svojim kamarátom.

Miško prikývol.

– Poviem, otecko. Ale neboj sa, my si dáme pozor.

– No dobre, dobre. .. Opatrnosti nikdy nie je dosť. Ale tú skalu si dobre všimni. Je, vraj, pod ňou zasypaná chodba, čo má viesť do akejsi klenotnice so skrytým pokladom.

Miškove oči mimovoľne zažiarili. Podpálila ich zvedavosť. Zdvihol hlavu, zadíval sa na otca a roztúžene spomínal na rozprávky starej matere. Stará mať vedela mnoho. Kým bol menší, rozprávala mu o strigách a čarodejníkoch, o vílach a vodnároch, o zakliatych princeznách a o zámkoch na kuracích nôžkach. Keď podrástol, sama mu odvádzala pozornosť od rozprávkových bytostí, no nikdy nezabudla zdôrazniť, že reči o pokladoch na Hradisku sú pravdivé.

– A môže to byť pravda, otecko, čo sa povráva o tých pokladoch? Ako myslíš?

Otec sa usmial a pokrčil plecami. On pochádzal z iného sveta ako stará mať. Neveril lacným výplodom popudlivej obrazotvornosti ľahkoverných ľudí.

– Neviem, dieťa moje…

Takúto odpoveď Miško nečakal.

– No predsa… Azda… Rozprávaj mi, otecko…

– Starí ľudia to vravia. A tí všeličo povymýšľajú. Ale myslím, je to len bájka.

– Bájka? – zarazil sa Miško ešte väčšmi. – Bájka, hovoríš?

Nepáčilo sa mu to. Niekedy, keď si do mozgu zasadíš príjemné myšlienky, chcel by si, aby ti tvoju pravdu potvrdil každý, i ten, čo jej neverí. V Miškovi čosi heglo. Prosebne uprel oči na otca a čakal, čo ešte povie, ako odôvodní svoje pochybnosti o skrytom poklade na Hradisku.

Pán Krušina pobadal synove rozpaky, chvíľu mlčal, potom prikývol dobrácky hlavou a hovoril:

– Bájka, chlapček môj. Vznikla asi vtedy, keď akýsi sedliak z podhradia pri oraní neďaleko Hradiska našiel na roli malú debničku so striebornými a zlatými mincami. Ale to je už stará história. Vtedy sa po celom okolí hovorilo o pokladoch.

Miško chytil sa týchto slov ako pevného lúča nádeje. A netajil sa svojím údivom.

– Nuž predsa je na tom niečo pravdy! Niet rečí bez pokladu!

– V okolí hradov nie je ťažko objaviť nejakú záhadu…

– Tak asi aj tu!

Isteže, i tu. Slovo dalo slovo, zvuk a lesk kovu dráždili, ľudia začali aj hľadať, ale nenašli nič.

– Kde niet, nenájdeš. Ľudia hľadali, nenašli…

Miško sklamaný krútil hlavou. Nepáčilo sa mu to. Otec ho zarmútil. Nie tým, že ho nepovzbudil v domnienke, že povesti o skrytom poklade na Hradisku môžu byť aspoň pravdepodobné, ale tým, že tieto povesti veľmi presvedčivo a s nezlomnou istotou nazval bájkami. Ale sklamaný chlapec sa nedal tak ľahko rozviklať. Zahľadel sa kdesi do ďaleka. Do minulosti. Raz kdesi čítal, čo patrí minulosti, to treba ponechať minulosti. Iba náhoda vraj rozhodne, čo sa z jej tajov má ľuďom príležitostne vyjaviť a čo ostane na večné veky zabudnuté.

S otcom o Hradisku Miško už nehovoril. Ale myslieť naň neprestal.

A v nedeľu ráno pojal spolužiakov, Martina Homolu, Janka Myšíka a Vlada Tomáša na vychádzku. Kamarátov zaviedol na Hradisko.

II.

Roztopašným chlapcom cesta do prírody míňala sa veľmi chytro. Narobili okolo seba kriku, až milá vec. Takí šarvanci so živým striebrom v žilách, ani cesty nepotrebovali. Kde mohli, presekli pole. Určovali si méty, bežali k nim opreteky.

Ponad hlavy poletúvali im vtáci. Lahodným spevom prihovárali sa veselým chlapcom, no vari bezvýsledne, tí mali so sebou práve dosť starostí. Keď striasli zo seba tiaž mestskej zovretosti, keď vydýchli i posledné zostatky začadeného ťažkého vzduchu, bolo všetkým neskonale milo, voľne.

Z cesty odbočili, na Hradisko vyškrabali sa hore stráňou cesta – necesta. V lese poskakovali si ako veveričky. A keď už boli na Hradisku, zotreli z čela pot a zavŕtali sa do napchatých batohov.

– I klince by som pojedol! – povedal okrúhly Martin s kusom chleba v ústach.

Janko Myšík sa zasmial, až mu z úst vypadol kúsok slaniny. I ostatní sa rozosmiali a tiež jedli ani vyhladovaní vlci. Boli smiešni, tak sa napchávali. Viac z roztopaše než z hladu, hoci na čerstvom povetrí chytro vytroveli.

Martin, keď spásol slaninu a chlieb, ponaťahoval sa, popustil remeň na nohaviciach a vyvalil sa do trávy. Myslel si, že nikomu na svete nie je tak dobre ako jemu.

Vlada Tomáša upútal pekný, farbistý, nezbedný motýlik. Pustil sa za ním, ale ho nechytil. Udychčaný vracal sa ku kamarátom.

– Potvora! Popreháňa ťa a chytiť sa nedá…

Miško bol najvážnejší. Uveličený obzeral sa okolo seba a vzdychol.

– Ach, ale je tu krásne, čo? – kochal sa v pohľade na horu. – Ešte som nebol tohto roku v hore.

Hora má v sebe čaro, ktoré treba vycítiť. Kto ho objaví, toho hora vie rozcitlivieť, dojať. Mestský človek príliš je naučený vidieť okolo seba iba domy, úzke ulice, živý ruch, ponáhľajúcich sa ľudí. Tichá, široká príroda pôsobí na neho zvláštnym dojmom. Niekoho strhne, niekoho ani nenadchne.

Martin chvíľu poležal, potom zadrapil do Miška.

– Miško, teraz máš slovo! Sľuboval si nám tu na Hradisku vyzradiť akési tajomstvo…

Ostatní sa spamätali. Dosiaľ nezišlo im ani na um zaujímať sa o vážne veci, ale keď sa ich Martin dotkol, všetkých pochytila zvedavosť.

– Tak je, tak je!

– Takmer boli by sme na to zabudli! – smial sa Vlado Tomáš. – Hovor, Miško!

Ale Miško len ukázal, že s plnými ústami nemožno hovoriť.

Po chvíli Martin znova dobiedzal.

– A čože ti je tak náhlo? – zanôtil Janko Myšík tenkým hláskom.

– Lebo tým Miškovým fígľom už neverím. On si iba vymyslel zámienku dostať nás na Hradisko…

– Nevídali! Aspoň sa môžeš pokochať v krásach hory…

– Mne stačí vidieť ju z mesta…

– Ba veru!

Na znak toho, že sa už nechce s kamarátom škriepiť, spravil Janko široký kotrmelec. Miško jednostaj hľadel na neďalekú skalu, o ktorej mu bol rozprával otec.

Potom vstal a začal rozšafné s uváženou prezieravosťou:

– Chlapci, zasvätím vás do veľkej veci! Ale prv, ako začnem hovoriť, musíte mi prisľúbiť, že o tajomstve, čo vám zverím, nikdy a pred nikým na svete nepoviete ani slova. Súhlasíte?

Martin štuchol do Vlada.

– Nevieš, čo chce?

– Nemám ani potuchy. Ty, Janko, nevieš?

Janko mlčal. Len plecom pokrčil.

Miška zarazila rozpačitosť priateľov. Spoliehal na nich. Dosť hútal, preberal, kým spomedzi päťaštyridsiatich našiel troch najspoľahlivejších. Myslel si, že na prvú výzvu všetci skočia ako blchy – a oni hľadia na neho takmer bez záujmu.

Za hrobového ticha ozval sa najvšetečnejší Martin.

– Povedz jasne, čo vlastne chceš. Nežiadaj od nás nijaké sľuby, nerob z nás sprisahancov, ale povedz, čo máš za lubom. Potom uvidíme…

– Tak je! – prisvedčili chlapci.

– Chcem založiť spolok.

– Aký?

– Či ešte niet na svete dosť spolkov?

– Náš bude extra.

– Načo?

– Dozviete sa.

– Hovor jasnejšie! Nechceme kupovať mačku vo vreci!

– Nie mačku vo vreci! Chlapci, poviem vám bez okolkov: ja chcem založiť spolok na hľadanie pokladov!

To už hej. To bolo slovo. Zapôsobilo. Napälo zvedavosť a vyvolalo záujem.

Iba Martin váhal. Trochu nadvihol hlavu a hodil rukou.

– Miško, ty si čítal nejaký nafúkaný román pre mládež…

– Nečítal. Verte mi. Ale. –

Odkašľal a zvýšeným hlasom rozpovedal, čo sa mu v hlave od týždňa kvasí. Rozprával dojímavo a presvedčivo, takže, keď skončil, všetci súhlasili spolok nielen založiť, ale i podporovať ho zo všetkých síl. I Martin prikývol.

Štyria kamaráti stúlili sa do klbka. Miška durili rozprávať podrobnosti. Zapálení túžbou a nadšením chceli, aby Miško na dúšok povedal, čo vie o tajomných pokladoch. Nikto ani nedýchal, keď mladý Krušina spomínal zasypanú klenotnicu a v nej skryté poklady. Chlapcom udrel do hlavy lesk dukátov. Dosiahnuteľné bohatstvo pošteklilo ich, nuž mysleli si, že peniaze čo chvíľa vo vreciach budú vynášať spod zeme.

Miško dohovoril.

Toho, čo povedal, bolo príliš veľa. Chlapcom muselo sa všetko trochu rozležať v hlave. Z omráčenia najprv sa prebral Martin. On vždy a vo všetkom bol veľmi pochybovačný. I teraz. Na objasnenie záhady položil Martinovi dôležitú otázku:

– Zabudol si nám povedať, – začal zoširoka, – odkiaľ vieš o spomínanom poklade?! Veď iste by ho už boli hľadali aj iní, keby o ňom vedeli…

Koniec ukážky