Text © Lenka Gahérová, 2020

Vydalo vydavateľstvo HladoHlas Group, spol. s r. o.,
Rumunskej armády 1/6, 036 01 Martin

www.hladohlas.sk, objednavky@hladohlas.sk

ako svoju 106. publikáciu v roku 2020

Jazyková úprava Andrea Hoštáková
Grafická úprava Leo Prema

Fotka na obálke © Vladislav Ergardt, José Manuel Gelpi Diaz a Jakub Gojda
Vytlačila tlačiareň Alfaprint, 2020

Kontakt na autora:
www.facebook.com/leni.gaherova

ISBN 978-80-8216-023-2

Venujem mojim nevestám

Poďakovanie

Miškovi za to, že v Thajsku celému svetu ukázal, že aj na Slovensku sa narodil génius...

Danke za to, že mi dovolila prebaľovať génia...

Zuzke za nátlak  a neoceniteľné rady 

Zdravotným sestrám Alenke aj Janke a sociálnej pracovníčke Lenke, za odbornú pomoc...

Na lavičke v parku

1989

Do kláštorného parku nechodí veľa ľudí. Občas si tadiaľ skráti cestu nejaký odvážlivec alebo zúfalec, ktorý sa ponáhľa na stanicu, alebo do centra. Nestretnete tu dôchodcov na prechádzke, na lavičkách nesedia zaľúbené páry, neoddychujú mamičky s kočíkmi. Nikto sa tu nekochá pohľadom na kláštornú záhradu a kostol považovaný za jeden z najkrajších na Slovensku.

Dôvodom sú obyvatelia z neďalekých bytoviek na Železničiarskej ulici, ktorí si do parku chodia zarábať. Muži a deti tak, že sa náhodnému okoloidúcemu postavia do cesty a slušne ho požiadajú o obsah peňaženky. Neokrádajú, nevyhrážajú sa, iba slušne požiadajú. Jeden z nich sa pri tom veľmi nápadne pohráva s nožom, ktorý pri otváraní a zatváraní nahlas puká. Nikdy sa nezistilo, či ho už niektorý z nich použil, lebo každý, kto urobil tú chybu, že vstúpil do parku sám, tým úbohým ľuďom dobrovoľne finančne pomohol.

Naopak, sporo oblečené dievčatá z tých domov tam zarábajú omnoho romantickejším spôsobom.

Na lavičke sedela Zita Stojková, oblečená len v tielku na ramienka, bez podprsenky a v krátkej sukni, pod ktorou jej chýbali nohavičky. Nesprávala sa ako ostatné mladé dámy v jej veku. Ona totiž nebola žiadna dáma. Pravdepodobne ani nevedela, či je to nadávka, alebo zamestnanie. Pod tým pojmom si predstavovala kadečo. Sedela na operadle lavičky, a tam, kde mávajú slušní ľudia zadky, ona mala položené nohy roztiahnuté naširoko od seba, takže jej ten, kto sa približoval po chodníku, videl až do... duše.

Znudený, vysoký blondiak s poďobanou tvárou vyšliapal malý kopček a v úrovni očí sa mu objavila čierna chlpatá časť Zitinho tela. To, čo uvidel, ho zaujalo. Nedokázal od nej, teda od toho, čo mala pod sukňou a vôbec sa to nesnažila schovať, odrhnúť pohľad. Ešte viac rozkročila nohy a prstami zašla pod sukňu. Chalan nasucho preglgol, až mu poskočil ohryzok a sklonil hlavu. Rozkrok mu ožil. Prikryl ho rukou a Zita sa usmiala. Zoskočila z lavičky a prišla až k nemu.

– Máš chuť? – zapriadla mu do ucha ako mačka, chytila ho za zadok, jeho ruku si vložila medzi stehná a začala ho rozopínať. Ani sa nepohol. Až keď jej prsty zacítil v trenkách, podlomili sa mu kolená. Nasmerovala ho k lavičke, a keď sa presvedčila, že je pripravený, odtiahla sa.

– Za päťku si ma môžeš zobrať zozadu postojačky, za desinu si so mnou môžeš robiť, čo chceš, – vysypala cenník, ale neprestala ho dráždiť, aby si to nerozmyslel.

– Mám päť, – zašepkal nepresvedčivo.

– Ako chceš. Len aby si neľutoval, – skúšala zarobiť viac. Stiahla mu nohavice tesne pod zadok a vtlačila ho na lavičku. Obkročmo si na neho sadla a obtierala sa o neho vlhkým rozkrokom. Odsunula tielko a obnaženým prsníkom ho hladkala po tvári. Zbehlo sa to rýchlo. Na lavičke bolo odrazu prepletené dievčenské tmavé a chlapčenské neprirodzene bledé telo.

Omyly

1989

Janka s Dušanom si odvážne krátili cestu cez park. V elektre im odložili farebný stereo televízor s teletextom, no podržia im ho iba do šiestej. Ale predtým ešte musia stihnúť holičstvo. Svadbu majú až o dva dni, no na druhý deň budú rozvážať výslužky a nechcú riskovať, že ženích nebude dokonale upravený.

– Počuješ? – zašepkala Janka a ustráchane sa poobzerala okolo seba. Parkom sa rozliehal hlasný prerušovaný ženský krik.

– Akoby niekoho znásilňovali. Ideme po pomoc, alebo to obídeme? – rozmýšľala ustrašene a stisla Dušanovi ruku.

– Myslím, že sa mýliš, – uškrnul sa.

– Som presvedčený, že ten krik nemá s násilím nič spoločné, – povedal presvedčivo a potiahol ju za ruku.

– Och, bože! Vidíš to? Nechápem, ako sa niekto môže milovať na verejnosti. To predsa nemôže mať s romantikou nič spoločné! – Janka od hrôzy vyvalila oči.

– To ani nemá nič spoločné s romantikou. To, čo tam tí dvaja robia, nie je milovanie, ale bohapustá je...

– Nevyslov to! Nechcem to počuť. Neber mi, prosím, ilúzie, – žiadala s dlaňami pritlačenými na ušiach. Dušan sa zasmial.

– Ty moja večná romantička. Ale ten chalan musel byť riadne nadržaný.

– Podľa čoho si to zistil? – pozrela na neho s údivom.

– Podľa toho, s kým si to tam rozdával.

– Myslíš preto, že ona je tmavá?

– Nemám na mysli jej farbu pleti, ale jej dlhý zoznam sexuálnych partnerov.

– Ty ju poznáš? – Jankin údiv sa stupňoval. Miešali sa k nemu podozrenie a žiarlivosť. Dušanovi to prišlo smiešne.

– Zlato, Zitu pozná každý chalan, ktorý to veľmi chce, ale nemá s kým, – pozrel na ňu, či pochopila. Podľa toho, ako naňho vytreštila oči, sa dovtípila úplne presne, o čom hovorí.

– To nemyslíš vážne!

– Úplne vážne.

– Ako to vieš?

– Nemusíš sa báť. Rozhodne nie z vlastnej skúsenosti. So Zitou by som nešiel, ani keby som si to mal do konca života robiť sám. Nie je drahá a nečudoval by som sa, keby bola chorá. Okrem toho, som šialene zamilovaný do jednej blondínky.

Bol rád, že vošli do holičstva a nemusel pokračovať v podrobnostiach zo Zitinho pestrého sexuálneho života.

– Ale toho vášho strihajú, – zašepkal starší pán Janke do ucha, keď zbadal, ako na seba hľadia v zrkadle, robia grimasy a posielajú si pusinky.

– No, strihajú, – netušila, čo iné by mu odpovedala.

– A dožvie, či je on náš, alebo cigáň, – vyzvedal ujko drzo. Janka naňho zazrela.

– To neviem, ale ak vám na tom záleží, opýtam sa svokry a dám vám vedieť, čo som sa dozvedela, – odvrkla a dúfala, že sa pánko neusmeje a nepodá jej papierik s adresou, na ktorú mu má prísť oznámiť, čo sa dozvedela od svokry.

– Ale, to nebude potrebné, mladá pani. Ja iba tak, aby reč nestála, – pochopil, že prestrelil. Previnilo sa usmial, vzal zo stojana noviny a tváril sa, že číta.

Janka pokrútila hlavou, no odrazu si spomenula na rozhovor s rodičmi po tom, ako im Dušana pred dvoma rokmi predstavila.

– Janka, zbláznila si sa?! – zvolala nešťastne mama, len čo dcéra zatvorila dvere za svojím priateľom, ktorého práve predstavila rodičom.

– Prečo by som sa mala zblázniť? – nechápala, čo rodičom na Dušanovi vadí. Mama rezignovane rozhodila ruky a pozrela na otca.

– Janka, my s mamou si nemyslíme, že ten Dušan je pre teba vhodný partner.

– Čo sa vám na ňom nepáči?!

– Nič, iba si myslíme, že to nie je muž pre teba, – pridala sa mama.

– Nie je pre mňa? A pre koho teda je?! – opýtala sa zvýšeným hlasom.

– Je nám srdečne jedno, pre koho je. Nech je pre koho chce. Ale nie pre teba, – trval na svojom otec.

– Vôbec ho nepoznáte, nič o ňom neviete, ako môžete tvrdiť, že nie je pre mňa vhodný? Dušan je slušný človek...

– Ale my predsa netvrdíme, že nie je slušný. Iba... – mama prerušila Jankinu obhajobu, no ani ju otec nenechal dohovoriť.

– Počkaj, Hela, upokojíme sa a rozumne si pohovoríme. Obidve si sadnite, – povedal chrapľavým hlasom a čakal, kým ženy poslúchnu. Mama si sadla, no Janka iba zaťala zuby a tvrdohlavo zostala stáť. Otec ju nechal tak a začal rozprávať pomalým, pokojným hlasom, akoby Janka nebola jeho dospelá rozumná dcéra, ale nebezpečný blázon.

– My predsa netvrdíme, že ten tvoj Dušan nie je dobrý chlapec. Ale ide o to, že je iný ako my. Nemysli si, že sme s mamou nejakí rasisti, ale oni sú iní ako my. Iné nátury, iné zvyky, rozdielny spôsob života...

– Počkaj, oci. Kto oni? O kom to hovoríš? – Janka nechápavo zvraštila obočie.

– No tak, nerob sa, že nechápeš. Teraz ti možno nevadí, že je cigán, ale časom...

– Že je čo?! Mami, zbláznili ste sa? Dušan je asi taký cigán ako ja Švédka. To, že je tmavý nič neznamená. Jeho nebohý otec bol vraj čierny ako žúžoľ a bol inžinier. Zato jeho mama je biela ako snehulienka a učí na základnej škole prvákov. Aj Dušan je učiteľ a po prázdninách nastupuje na tej istej škole. Akurát, že on je telocvikár a chemikár na vyššom stupni. Okrem toho, že krásne maľuje, hrával basketbal a má niekoľko víťazstiev z chemických olympiád! A len tak mimochodom, vyzerá úplne ako Drupi, – dodala zamilovaným hlasom.

Otec na ňu pozeral a na čele sa mu leskli kvapky potu. Mama otvárala ústa ako rybička v akváriu a nedokázala sa hneď ospravedlniť.

– Tak, to by sme mali, matka. Naša dcéra nám dala lekciu. Ešteže sme neurazili toho mladého muža osobne. Vyzerali by sme ako totálni... – otec nedopovedal, iba pokrútil hlavou.

– Dlhujeme ti ospravedlnenie, dcérka.

– Mne? Hádam jemu...

– Dobre, ale... Keďže jemu sme nič nepovedali, nemusíme sa mu ospravedlniť. Vysvetlili sme si vec, mladého muža pozveme na obed a budeme sa správať slušne, – otec uzavrel debatu odchodom do kuchyne.

– Prepáč, je mi hanba za obidvoch, – mama konečne našla hlas a guráž na to, aby sa dcére ospravedlnila. Vstala a išla ju objať. Keď sa jej okolo pása ovinuli dcérine ruky, vydýchla od úľavy.

Janka, zahrabaná v spomienkach, prestala vnímať realitu.

– Hotovo. Ideme? – Dušanov hlas ju vrátil späť. Usmiala sa a chytila podávanú ruku.

– Ideme, – prikývla s úsmevom.

– Nad čím si dumala? Dúfam, že si si to s tou našou svadbou nerozmyslela?

– Ále, to len ten pánko, čo sedel vedľa mňa, mal starosti s tvojím pôvodom. Tak som si spomenula na našich, ako vyvádzali, keď som ťa prvýkrát doviedla domov.

– A? Niečo sa zmenilo? Rušíme svadbu? – opýtal sa so smiechom.

– Za nič na svete, – pokrútila hlavou.

– Ale keď som dnes videla tú Zitu a potom otázky toho pánka... No, iba, že som konečne pochopila rodičov, prečo vtedy reagovali tak, ako reagovali. Aj keď sa na tom dnes už smejeme, musel to byť pre nich šok. Nikdy som nerozmýšľala nad tým, ako môže farba pleti skomplikovať človeku život, – dohovorila a v tom momente ani jeden z nich netušil, že im v budúcnosti farba pleti prinesie oveľa väčšie a vážnejšie komplikácie.

Dve bábätká

1990

Janka rýchlo pobehovala po miestnosti a vzdychala. Pri stene sa prudko otočila a pochodovala naspäť. Niekedy prišli také silné kontrakcie, až sa bála, že bude nahlas kričať. Vtedy tuho zatvorila oči a silno si zahryzla do ruky. Na koži jej zostávali odtlačky zubov. Skontrolovala hodiny a sklamane zašomrala.

– Päť minút. Čo sa to ani nezačne skracovať, do šľaka?

Lenže doktor ju pred niekoľkými minútami prezrel a povedal, že všetko ide tak, ako má. Teraz tu pobehovala ako nervózny lev v klietke a ak mesiac náhodou nazrel do osvetlenej miestnosti, určite si o nej pomyslel, že je šialená.

Z vyšetrovne k nej doliehal hlasný krik a nadávky. Odrazu sa dvere otvorili a z medzierky vykukla hlava sestričky Alenky.

– V poriadku? Lietate tu ako šarkan.

– Áno, v poriadku. Ja iba rozbehávam bolesť, aby som krikom nevystrašila celú pôrodnicu.

– No, tak to ste zlatá. Nie každá žena je taká ohľaduplná.

Alenka urobila grimasu a hlavou ukázala do vyšetrovne. Ako dôkaz k nim z vedľajšej miestnosti doletel vresk, akoby niekoho naťahovali na škripci.

– Akože ešte nie je čas?! Robíte si zo mňa riť?! Kde ide ten doktor, dofrasa?!

Z vyšetrovne vyšla mladá, nadávajúca tmavá žena. Rukou si držala brucho a hrešila ako celý kolektív baníkov.

– No tak, pani Stojková, skúste sa uvoľniť a upokojiť. Okrem vás sú tu aj iné rodičky. Prosím, skúste na ne brať trochu ohľad. Pán doktor sa išiel prichystať. O chvíľu bude späť. Zatiaľ sa pokojne prechádzajte, – dohovárala jej Alenka trpezlivo. Sestričkin hlas bol príjemný a priateľský. Ale upokojujúco pôsobil iba na Janku. Tá si medzičasom sadla na kraj postele, aby druhej žene neprekážala na „bežeckej trati“.

– Nie som pani, ale slečna! A ako sa mám ukľudniť, keď ma tu vláčite špitálom po nohách?! Hentú ste určite doviezli na vozíku ako princeznú. Ja, zato, že nie som biela, môžem aj skapať! – vykrikovala zúrivo a nenávistne pozrela na Janku. Vtom sa miestnosť rozžiarila poznaním.

„Veď to je Zita z parku!“ Janka to takmer vykríkla nahlas, no odrazu ju skrútilo v kŕči novej kontrakcie a na Zitu zabudla. Jednou rukou sa chytila pod bruchom a do druhej si zahryzla.

– Koľko minút? – opýtala sa Alenka a pošúchala ju po chrbte.

– Zabudla som sa pozrieť, – povedala so slzami v očiach previnilo. Sestričkino upokojujúce gesto prerušil Zitin výkrik.

– Okamžite volajte doktora, nech to decko zo mňa vytiahne! Už to nevydržím, do piči! – rozkázala zúrivo, akoby otehotnela vinou personálu. Vo vyšetrovni zazvonil telefón. Alenka odbehla.

– Pôrod... – nedopovedala. Hlas v telefóne ju prerušil.

– Príjem! Doviezli nám autonehodu! – ozvalo sa zo slúchadla a sestrička, mysliac si, že ide o omyl, začala vysvetľovať:

– Voláte gynekológiu. Tu je pôrodná...

– Viem, že ste gynekológia! Pri nehode bola zranená žena v štyridsiatom týždni tehotenstva. Vezú ju na sálu. Potrebujeme pôrodníka! Okamžite!

Telefón ohluchol.

– Hneď som tu! – zakričala. Ženy už počuli iba jej krik z chodby.

– No, fasa! Úplne, že fasa! A ja teraz čo?! Bazmeg! – zrúkla k dverám, za ktorými zmizla Alenka.

– Och, bože, asi sa to už začína! – zvolala v panike Janka. Do vzdychárne sa vrútil iný doktor, ktorého predtým ešte nevidela, a vydával krátke povely dvom sestrám, ktoré mu kráčali za pätami.

– Pani Horvátovú na stôl a ideme na to!

– Akože Horvátovú?! Ja mám silnejšie bolesti ako ona! Mňa musíte zobrať! – vrieskala Zita a chytila doktora za rukáv.

– Pani, prosím, pustite ma. Prvú odrodím tú, u ktorej začne skôr pôrod, nemusíte sa báť. Som tu na vás sám, len so sestrami, lebo druhý doktor odišiel k vážnemu prípadu na operačku. Ale žiadne strachy. Zvládneme to, – vysvetlil pokojne, šikovne sa vyšmykol a ponáhľal sa k umývadlu.

– Tak to teda nie! Budem sa sťažovať! Áááu! Musíte to vybrať najprv zo mňa!

– Alenka, pripravte aj pani Stojkovú, – povedal a ďalej sa umýval.

– Pán doktor! Už to bude! Vidím hlavičku! – zvolala sestrička na doktora, len čo Zita prestala vrieskať.

– Tak, dievčatá, sme na to sami, ale verím, že všetko bude pohoda, – povzbudil ich doktor a ponáhľal sa k hlasno nadávajúcej Zite. Viac nemusel hovoriť, sestričky sa rozdelili, každá vedela, čo má robiť, a navyše, v tom kriku by ho aj tak nepočuli.

– Vyberte to konečne zo mňa! Strašne to bolí! – vrieskala Zita nahlas na doktora. Vyzerala pri tom ako agresívny tréner boxu, ktorý zúrivosťou podporuje svojho prehrávajúceho zverenca.

– A keď ste to robili, tak vás to nebolelo?! – okríkol ju doktor a na chvíľu tak vypadol zo svojej roly chápajúceho a tolerantného lekára.

– Poďme, ideme tlačiť...

– Pán doktor, aj tu ideme rodiť! – zvolala sestrička od vedľajšieho stola.

– No, výborne, – zašomral potichu doktor ironicky, ale nahlas zavelil: – Všetky viete, čo máte robiť. Ideme na to spoločne, deckárky nech sa pripravia, asi to bude dvojitý zásah! – stihol vydať posledné pokyny personálu, a potom sa venoval Zite a jej dieťatku, prichádzajúcemu na svet. Podchvíľou otočil hlavu k vedľajšiemu boxu a skontroloval, ako zvládajú pôrod sestričky.

– Máme ho! Je to chlapček! – zvolala sestra, ktorá práve priviedla na svet Jankinho syna.

– Aj my máme chlapčeka, – ozvalo sa vzápätí a Zitin krik o malú chvíľu vystriedal detský plač.

– Tak, slečna Stojková, máte syna. Ako sa bude chlapček volať?

– Tak, pani Horvátová, máte krásneho chlapčeka. Aké mu dáme meno? – opýtali sa sestričky naraz obidvoch mamičiek.

– René. Ale mi dal zabrať, smrad malý, – zaznelo prvé láskavé meno.

– Martinko, – vyslovila Janka nežne a šťastne sa usmiala. Sestričky odbehli do vedľajšej miestnosti, kde detské sestry umývali bábätká, cez chrbátik napísali priezvisko, na ručičku priviazali krúžok s číslom a posunuli pani doktorke na kontrolu. Pôrodné sestry sa vrátili k unaveným mamičkám a aj im priviazali rovnaké číslo, aké má ich dieťatko.

– Kedy mi donesiete malého? – opýtala sa Janka, keď jej sestrička ráno podávala teplomer.

– Len si ešte oddýchnite. Máte poslednú šancu. Doma už pôjdete naplno, – usmiala sa sestra. – Už by som ho veľmi chcela vidieť, – vyjednávala Janka.

– Tak vám ho po raňajkách donesiem na kŕmenie. Skúsite ho nadojčiť, – sľúbila sestra a odišla z izby.

– Krava. Čo nespíš, kým môžeš? Dúfam, že nedonesú decko aj mne, – zašomrala mamička na vedľajšej posteli, otočená chrbtom. Janka na ňu zazrela, a až teraz pochopila, že vedľa nej leží Zita. Zaškúlila a bola rada, že v nemocnici bude len pár dní.

– To vydržím, – zašepkala tak, aby to Zita počula. „Ako ty mne, tak ja tebe,“ pomyslela si a zavrela oči. Zaspala okamžite.

– Áu! – zobudil ju Zitin výkrik. Ospalo sa k nej otočila. Zita stála opretá o posteľ, gombíky na nočnej košeli mala rozopnuté a z výstrihu jej trčali dva tmavé prsníky. Podľa toho, ako sa otočila, jej z nich striekalo mlieko. Raz na stenu, pri zohnutí na zem, alebo na posteľ.

– Do riti, to je bolesť! – vyšla z izby, no prsníky neschovala. Mlieko z nich pred ňou striekalo, ako z fontány cikajúceho chlapca v Bruseli.

– Slečna Stojková, čo to stvárate? Pozrite, ako to tu vyzerá! Choďte do izby. Donesieme vám dieťatko. Môžete si ho skúsiť priložiť k prsníku, keď vám už tečie mlieko, – napomenula ju sestra, položila jej dlaň na plece a chcela ju odviesť do izby. Zita jej myknutím ruku striasla.

– Musím sa ísť vyšťať, – odvrkla a šuchtala sa na toaletu, z ktorej bolo o malú chvíľu počuť jej rev.

– Keby si počkala, poradila by som ti, aby si išla cikať pod sprchu, – povedala si s trochou škodoradosti sestrička a vošla do izby za Jankou.

– Tak ako, pani Horvátová? Pripravená na stretnutie s novým chlapom vášho života? – zisťovala, či môže doniesť bábätko.

– Už sa neviem dočkať nášho prvého rande, – pristúpila na jej hru a usmiala sa. Z chodby k nim doliehal detský plač. Dvere sa otvorili a vošla detská sestra s ukričaným batôžkom.

– Máte riadneho hladoša. Tak poďme na to, – sestra položila dieťatko vedľa Janky a pomohla mu vložiť prsník do pusinky. Izbou sa rozliehalo hltavé mliaskanie. Jankine oči sa od dojatia zaliali slzami. Ukazovákom nežne pohladkala blonďavé vlásky a uvedomila si, že úžasnejší pocit ešte nezažila.

– Je prekrásny, – zašepkala.

– To áno. Celý vy. Máte v perinke vašu vlastnú kópiu, – zažartovala sestrička.

– Veľmi ťa ľúbim, zlatko, a sľubujem, že ťa budem celý život milovať a ochraňovať, – zašepkala, keď zostali s Martinkom sami.

– Au! – mykla sa. – Čo je? Pekne papaj! – dohovárala mu, keď po pár minútach prestal ťahať a bezzubými ďasienkami jej bolestivo stlačil bradavku. Kýval hlavičkou zo strany na stranu, akoby jej chcel povedať, že mu už nechutí.

– Dobre teda. Skúsime zase o chvíľu, – pobozkala ho na hlavičku a nežne hladkala, až kým nezaspal. Sestrička ju upozornila, že ho má po nakŕmení uložiť do postieľky, no túžila sa ho dotýkať, chcela ho cítiť vedľa seba, nevedela sa naňho vynadívať. Plakala, ani nevedela prečo. Veď bola taká šťastná...

Dvere sa rozleteli, až buchli do steny. Martinko sa mykol a začal plakať. Do izby vošli striekajúce prsia a za nimi rozzúrená Zita.

– Som vám povedala, že mi máte dať niečo, od čoho prestane to mlieko tiecť, do frasa! Bolí to ako sviňa a striekam ako hasičská hadica!

– Musíte nakŕmiť dieťatko. Malý je hladný. Potom vám prestane striekať mlieko a aj bolesť ustane. Bolí to preto, lebo máte plné prsia. Ak mliečko neodsajete, môžete dostať zápal. Ľahnite si, – sestrička ju s dieťatkom na rukách nasledovala a rázne dohovárala. Zita neochotne vliezla do postele. Janka to pozorovala a nechápala. Ten malý batôžtek predsa nemohol za to, že sa narodil.

– Áu! Hovorila som vám, že to bolí! Túto odpornú vec robiť nebudem. Dajte tomu decku fľašu a mne niečo, od čoho prestanem striekať ako dojná krava, – odstrčila malého a sestra ho šikovne chytila.

– Slečna Stojková, načo ste mali dieťa, keď sa k nemu takto správate? Dojčenie je pre ženu najkrajší zážitok a pre dieťatko najlepšie čo preň môžete urobiť. Ak ho nie ste schopná nakŕmiť, ako budete schopná starať sa oň? – sestra sa jej snažila dohovoriť, no Zita sa zaťala. Otočila sa chrbtom, a vyprskla na Janku:

– Čo zízaš, krava? – a viac s nikým nekomunikovala.

– A čo bude s tým malým? – skúsila ešte raz sestrička, no nikto jej neodpovedal. Stála a nechápavo pozorovala Zitin chrbát.

– To dievča snáď myslí vážne, že tomu chlapcovi nedá jesť. Čo by za to iné ženy dali, keby mohli dojčiť svoje dieťa, – hovorila smerom k Janke šeptom, aby nezobudila Martinka.

– Dajte mi ho, – vyhŕkla Janka skôr, než si stihla premyslieť, čo robí a natiahla k sestre ruky. Tá jej opatrne položila na posteľ hladné dieťatko a rovnako ako predtým Martinkovi, aj Renému pomohla prisať sa k prsníku. Hneď začal ťahať a spokojne si pri tom hmkal, akoby sa chcel posťažovať, že ho nechali tak dlho hladného. Malú ručičku si položil na Jankin prsník, akoby sa bál, že mu ho niekto ukradne a sal tak usilovne, až sa mu čierne vlásky leskli od potu. Janku zaplavila ďalšia vlna emócií a akoby automaticky začala spokojné bábätko hladkať po čiernych vláskoch.

– Aký je u vás spokojný, – usmiala sa sestra a bokom pozrela na Zitu, či si to predsa len nerozmyslela. No z vedľajšej postele sa ozvalo iba hlasné chrápanie. Sestra vyvrátila oči a pokrútila hlavou.

– Teraz skúste z druhého, – zohla sa k Janke, chlapčekovi jemne vybrala prsník, zobrala ho na ruky a obišla s ním posteľ. Malý hladoš sa začal nesúhlasne mrviť a mračil sa tak, až mu sčervenela tvárička. Sestrička celý čas stála pri posteli a so slzami na krajíčku pozorovala, ako cudzia žena prejavuje bábätku viac citu, ako jeho matka. Keď konečne nasýtený pustil bradavku a začal driemkať, sestra sa vďačne usmiala na Janku a zobrala ho na ruky, aby si odgrgol. Potom ho položila do postieľky a potichu odchádzala z izby, aby nikoho nezobudila. Keby sa prebrala Zita, to by jej až tak nevadilo, ale Janka si zaslúžila chvíľu oddychu, než sa chlapci opäť začnú dožadovať svojich potrieb.

Janka už nemohla počúvať, ako chlapček vo vedľajšej postieľke plače. Vstala a vykukla na chodbu. Zitu nikde nevidela. Zatvorila dvere a vreštiaci batôžtek vybrala z postieľky. Položila ho na prebaľovací pult a rozviazala zavinovačku. Už druhýkrát otočila hlavu a kontrolovala či niekto nevchádza, akoby sa bála, že ju prichytia pri niečom nezákonnom. Ovalil ju smrad z pokakanej a precikanej plienky. Chlapček mal od zúfalého plaču červenú tváričku. Pokožku na zadočku mal od špinavých plienok miestami krvavú.

– Pre boha živého, chúďatko! – zhrozila sa Janka.

– No, neplač, zlatko. Umyjeme sa a dáme suchú plienku. Bude dobre, maličký, – prihovárala sa drobčekovi, ktorého hlasný plač prešiel do hlasného čkania, až ho pri tom mykalo. Janka si maličké telíčko prehodila cez ruku a pod tečúcou vodou ho poumývala. Na červené miesta jemne naniesla hrubú vrstvu krému, zabalila ho a niesla späť do postieľky. Nakukla na Martinka a bola rada, že ho krik malého spolubývajúceho nezobudil. Len čo ho položila do postieľky, začal znova nariekať.

– Asi si hladný, zajko malý, však? – opýtala sa a hneď ho zobrala na ruky.

– No, poď, maličký, dám ti cucnúť! – rozhodla sa a znova pozrela na dvere. Nestál tam nikto, kto by jej chcel zabrániť v tom, čo sa práve chystala urobiť. Položila zavinovačku na svoju posteľ, ľahla si k nemu a do otvorenej pusinky mu vložila prsník. Plač okamžite stíchol a vystriedalo ho hlasné mľaskanie. Janke sa oči zaplnili slzami od ľútosti. Ukazovákom uhládzala spotené čierne vlásky. Malinký si opäť položil ručičku na Jankin prsník.

– Konečne to decko odniesli! – uľavila si Zita veriac, že sestry ho počuli plakať, pochopili, že ona sa o neho starať nebude a odniesli ho preč.

– Nie, neodniesli. Váš malý bol pokakaný, precikaný a hladný. Prebalila som vám ho a teraz ho kojím namiesto vás! – Janka šepkala, ale rozprávala dôrazne. Nechcela kričať, aby sa deti nezľakli, ale bola veľmi nahnevaná.

– A kto sa ti o to prosil? – odvrkla Zita, dieťaťa si ani nevšimla.

– Ten malý. Strašne plakal. Kde ste boli, že ste ho nepočuli?

– A kto ti povedal, že som ho nepočula, ha? A čo sa ty do mňa starieš, krava? Stariem sa ti ja do tvojho decka?

– Nie, nestaráte sa ani o svoje. A netykajte mi! – Janka jej už mala plné zuby, a to s ňou bola pár hodín. Zhrozila sa predstavy, že spolu budú v spoločnej izbe ešte niekoľko dní.

Zobudila sa na detský plač. Zasvietila tlmené svetlo, zošuchla sa z postele a ponáhľala sa skontrolovať Martinka. Začal sa mrviť, plač zo susednej postieľky zobudil aj jeho. Jediná, komu krik nevadil, bola Zita. Určite ho tiež počula, ale bolo jej to jedno. Janka zobrala Martinka na ruky a išla ho prebaliť. Práve odkladala špinavú plienku, keď sa za ňou otvorili dvere a do izby vošla detská sestra. Skúseným pohľadom okamžite zistila, čo sa deje. Šeptom pozdravila a ponáhľala sa k Zitinej posteli.

– Slečna Stojková, – oslovila ju a jemne potrmala za plece.

– Počujete? Ste v poriadku? Dieťatko vám plače, treba ho prebaliť a nakŕmiť, – rozprávala stíšeným, ale naliehavým hlasom. Zita mykla plecom.

– Keď reve, tak si ho odneste. Ja sa potrebujem vyspať, – odvrkla so zatvorenými očami.

– Akože, odneste?! – skríkla sestra hlasnejšie. Bola nahnevaná a snažila sa prekričať plač bábätka. Pozrela na Janku, kývla na ospravedlnenie a pokračovala tichším hlasom.

– Akože, odneste. Je to vaše dieťatko a vy ste povinná starať sa oň. Prebaliť, nakŕmiť...

– Hovno som povinná! Mama mi povedala, že decká máte niekde vzadu a staráte sa o ne. Ja si potrebujem oddýchnuť. Lenže vy ste vychcané. Nechce sa vám robiť za čo ste platené, tak decká strčíte unaveným ženám a vy zatiaľ chrápete. Hento robiť nebudem! Zabudnite! Za prvé to bolí a za druhé si nenechám deckom vycmúľať kozy, aby vyzerali ako ponožky na plote! – Zita bola odrazu až veľmi zhovorčivá a pri slovách „hento robiť nebudem“ sa neunúvala otočiť smerom k dojčiacej Janke, aby sestra pochopila, čo rozhodne odmieta robiť.

– Tak načo ste potom mali dieťa, keď ho takto necháte plakať?!

– Ja som ho nechcela. Nemôžem za to, že nejaký debil nevie, kedy ho má vytiahnuť.

– Vy za to nemôžete? A kto za to môže? To dieťa? – sestrička už naozaj zúrila. Keď videla, že Zita si z jej slov nič nerobí a pokojne pokračuje v predstieraní smrteľnej únavy, otočila sa. Sestra vybrala perinku s úbohým dieťatkom a odišla z izby. Ani Martinko to už asi nemohol počúvať. Bradavku v bezzubých ďasienkach stisol tak silno, až Janka vykríkla.

– Áu, Martinko, čo robíš? Veď to bolí! – dohovárala mu. Boľavú bradavku mu nasilu vytiahla zo zaseknutej pusinky.

– Žeby ti už netieklo? – skúsila mu dať druhý prsník.

– Au, au, zlatíčko, to bolí, – v očiach sa jej zaleskli slzy, keď ju znova cvakol.

– Asi už aj jeho sereš, – ozvalo sa zo susednej postele. Janka mala tej ženy dosť. Vstala, obliekla si župan, zobrala Martinka a vyšla na chodbu. Kráčala až na koniec, odkiaľ počula plakať Reného. Maličký bezbranný človiečik, o ktorého sa matka odmietla starať, lebo si potrebovala oddýchnuť. Zaklopala na dvojdielne sklenené dvere, no nikto neotváral. Zaklopala znova, no stále nič. Detský plač by prehlušil aj búchanie silvestrovského ohňostroja.

– Pani Horvátová, stalo sa niečo? – ozval sa Janke za chrbtom hlas sestričky Veroniky, ktorá začula búchanie až v sesterskej izbe.

– Niečo s vašim bábätkom? – nakukla do perinky.

Koniec ukážky