Ukážka z elektronickej knihy

Original English language edition first published in 2019
under the title A Good Girl’s Guide to Murder
by Egmont Books UK Limited,
2 Minster Court, London EC3R 7BB.

Text copyright © 2019 Holly Jackson

The moral rights of the author have been asserted

Translation © Dominika Weinstock 2020

Slovak edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o., Bratislava 2020

ISBN 978-80-556-4550-6

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto knihy sa nesmie reprodukovať ani šíriť v nijakej forme ani nijakými prostriedkami, či už elektronickými, alebo mechanickými, vo forme fotokópií či nahrávok, respektíve prostredníctvom súčasného alebo budúceho informačného systému a podobne bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

Z anglického originálu Holly Jackson: A Good Girl‘s Guide to Murder, ktorý vyšiel vo vydavateľstve Electric Monkey, an imprint of Egmont UK Limited London 2019, preložila Dominika Weinstock.

Prvé slovenské vydanie

Zodpovedná redaktorka Františka Gibalová

Editorka Dana Brezňanová

Vydalo Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o., Bratislava v roku 2020.

Sadzba Alias Press, s. r. o., Bratislava

Tlač FINIDR, s. r. o., Český Těšín

10 9 8 7 6 5 4 3 2 1

www.slovart.sk

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2020

Knihy, ktoré by sa ti mohli páčiť:

SARAH LYU

Najlepšie lži

C. G . DREWS

Tisíc dokonalých tónov

BRENDA RUFENER

Tu bývam

MARISHA PESSL

Návraty do Nesveta

ASHLEY WOODFOLK

Krása, ktorá pretrvá

NED VIZZINI

Niečo ako čistá depka

Mame a ocovi,

táto prvá patrí vám.

PRVÁ ČASŤ

Jeden

Pip vedela, kde bývajú.

Všetci v Little Kiltone to vedeli.

Ich príbytok bol ako dom, v ktorom straší. Keď ľudia prechádzali okolo, pridali do kroku a slová im uviazli v hrdle. Ukričané deti sa cestou domov navzájom vyzývali, kto sa odváži prebehnúť k prednej bránke a dotknúť sa jej.

V dome však nestrašili duchovia, žili v ňom traja smutní ľudia, ktorí sa pokúšali žiť ako predtým. Nestrašili v ňom blikajúce žiarovky ani prízračné lietajúce stoličky, iba čierne nasprejované slovo Zberba a kameňmi rozbité okná.

Pip vždy premýšľala, prečo sa nepresťahovali. Niežeby sa museli, oni predsa nič zlé nespravili. Nechápala, ako dokázali takto žiť.

Pip vedela mnoho vecí; vedela, že hippopotomonstrosesquipedaliofóbia je odborný názov pre strach z dlhých slov, vedela, že bábätká sa rodia bez kolenných jabĺčok, spamäti ovládala najlepšie citáty Platóna a Catona a vedela aj to, že existuje vyše štyritisíc rôznych druhov zemiakov. Ale nevedela pochopiť, ako Singhovci dokázali nájsť silu ostať žiť tu. Tu v Kiltone, pod ťarchou toľkých skúmavých očí, poznámok šepkaných tak, aby ich bolo počuť, krátkych susedských rozhovorov, ktoré sa už nenaťahovali na dlhé.

Bolo mimoriadne kruté, že ich dom bol v tesnej blízkosti gymnázia, kam chodili Andie Bellová aj Sal Singh a kam sa o pár týždňov, keď sa augustové slnko zmení na septembrové, vráti Pip do posledného ročníka.

Pip zastala a položila ruku na bránku. Už v tej chvíli bola odvážnejšia ako polovica detí v meste. Očami sledovala chodník vedúci k dverám. Je to síce len pár metrov, no mala pocit, že medzi bránkou a dverami sa rozprestiera hlboká priepasť. Je možné, že je to veľmi zlý nápad; aj tú možnosť zvážila. Ranné slnko pálilo a cítila, ako sa jej džínsy začínajú lepiť o podkolenné jamky. Zlý nápad alebo odvážny nápad. Najväčší myslitelia dejín však vždy uprednostnili odvahu pred bezpečím; tieto slová zmierňujú aj najhoršie nápady.

Tvárila sa, že tú priepasť nevidí, podišla k dverám, ešte raz sa uistila, že robí dobre, a trikrát zaklopala. Dvere odrážali jej napätý obraz: dlhé tmavé vlasy, na končekoch trochu vyťahané od slnka, bledú tvár napriek tomu, že práve strávila týždeň na juhu Francúzska, bystré hnedozelené oči pripravené na konfrontáciu.

Začula štrngot padajúcej retiazky, dvojité odomknutie a potom sa dvere otvorili.

„Áno?“ ozval sa a rukou pridržiaval dvere napoly otvorené. Pip zažmurkala, aby naňho toľko nezízala, no nevedela si pomôcť. Vyzeral úplne ako Sal: ten Sal, ktorého poznala z televíznych reportáží a novinových fotiek. Sal, ktorý bledol v jej adolescentnej pamäti. Ravi mal bratove strapaté čierne vlasy odhrnuté nabok, hrubé klenuté obočie a pokožku s dubovým odtieňom.

„Áno?“ ozval sa znova.

„Och...“ Pippa zvyčajne vedela ľudí okamžite očariť, no tentoraz sa jej nepodarilo zareagovať hneď. Mozog usilovne spracovával informáciu, že na rozdiel od Sala má na brade jamku úplne ako ona. A odkedy ho naposledy videla, dosť narástol. „Och, prepáč, ahoj.“ Rozpačito zamávala a ihneď to oľutovala.

„Ahoj.“

„Ahoj, Ravi,“ pozdravila. „Ja... nepoznáš ma... som Pippa Fitz-Amobiová. V škole som bola o pár ročníkov nižšie ako ty, kým si odišiel.“

„Aha...“

„Len som chcela vedieť, či si môžem ukradnúť okamih tvojho času. Teda, nielen okamih... Vedel si, že okamih je naozajstná jednotka času? Je to sto milisekúnd, tak... mal by si na mňa niekoľko nasledujúcich okamihov času?“

Panebože, toto sa stane vždy, keď je nervózna alebo ju niekto zaženie do úzkych; začne chrliť zbytočné fakty, ktoré vyznievajú ako nevydarený vtip. A ešte niečo: nervózna Pip začne hovoriť ako snob, akoby nepatrila do strednej triedy, ale nešikovne sa snažila napodobniť tú vyššiu. Kedy naposledy použila slovo „okamih“?

„Čo?“ spýtal sa Ravi zmätene.

„Prepáč, nevšímaj si to,“ otriasla sa Pip. „Robím v škole SOČ-ku a...“

„Čo je SOČ-ka?“

„Stredoškolská odborná činnosť. Je to projekt, na ktorom pracuješ nezávisle od prípravy na maturitu. Môžeš si vybrať akúkoľvek tému.“

„Aha, tak ďaleko som sa v škole nedostal,“ poznamenal. „Odišiel som, hneď ako sa dalo.“

„No, len som premýšľala, či by si bol ochotný spraviť so mnou rozhovor pre tento projekt.“

„O čom je?“ Tmavé obočie sa mu priblížilo k očiam.

„Nuž... o tom, čo sa stalo pred piatimi rokmi.“

Ravi nahlas vydýchol, pery sa mu skrútili, akoby bol nahnevaný.

„Prečo?“ spýtal sa.

„Lebo si nemyslím, že to spravil tvoj brat – a chcem sa pokúsiť dokázať to.“

Pippa Fitz-Amobiová  SOČ 01. 08. 2017

Produkčný záznam – 1. zápis

Rozhovor s Ravim Singhom rezervovaný na piatok poobede (vezmi si pripravené poznámky).

Napíš prepis rozhovoru s Angelou Johnsonovou.

Úlohou produkčného záznamu je zmapovať akékoľvek prekážky, ktorým človek čelí počas výskumu, pokrok a ciele záverečnej správy. Môj produkčný záznam bude musieť byť trochu iný: zapíšem sem všetok svoj výskum, relevantný aj irelevantný, lebo ešte stále neviem, aká bude moja záverečná správa ani to, čo vlastne bude relevantné. Neviem, čo chcem dosiahnuť. Budem musieť počkať a zistiť, v akej pozícii budem v závere výskumu a akú esej budem potom schopná dať dokopy. [Začína mi to pripomínať denník???]

Dúfam, že to nebude taká esej, akú som navrhla pani Morganovej. Dúfam, že napíšem pravdu. Čo sa naozaj stalo Andie Bellovej 20. apríla 2012? A – ako mi našepkáva inštinkt – ak Salil „Sal“ Singh nie je vinný, kto ju potom zabil?

Nemyslím si, že sa mi naozaj podarí vyriešiť tento prípad a odhaliť osobu, ktorá zavraždila Andie. Nie som policajtka s prístupom k forenznému labáku (to je jasné) a takisto si nič nenahováram. Ale dúfam, že môj výskum pomôže odhaliť fakty a správy, ktoré povedú k rozumným pochybnostiam o Salovej vine a naznačia, že polícia sa mýlila, keď prípad uzavrela bez toho, aby sa v ňom vŕtala hlbšie.

Takže moje skutočné výskumné metódy budú: rozhovory s tými, ktorí mali k prípadu najbližšie, posadnuté stalkovanie sociálnych sietí a divoké, DIVOKÉ špekulácie.

[PANI MORGANOVEJ TOTO NEUKAZUJ!!!]

V prvej fáze projektu budem skúmať, čo sa stalo Andrei Bellovej – ktorú všetci poznali ako Andie – a okolnosti týkajúce sa jej zmiznutia. Tieto informácie vezmem z novinových článkov a policajných tlačových konferencií z toho obdobia.

[Zapíš si zdroje hneď, aby si ich nemusela dopisovať neskôr!!!]

Skopírované z prvého celoštátneho spravodajského výstupu, ktorý oznamoval jej zmiznutie:

„Andrea Bellová, 17, bola minulý piatok vo svojom domovskom mestečku Little Kilton v Buckinghamshire nahlásená ako nezvestná.

Odišla z domu vo svojom aute – čiernom Peugeote 206 – s mobilným telefónom, ale nevzala si so sebou nijaké oblečenie. Polícia tvrdí, že jej zmiznutie je pre ňu „neobvyklé“.

Cez víkend polícia prehľadávala zalesnenú oblasť v blízkosti jej domova.

Andrea, známa ako Andie, je beloška, meria stošesťdesiatosem centimetrov, má dlhé blond vlasy. Predpokladá sa, že večer, keď zmizla, mala oblečené tmavé džínsy a krátky modrý sveter do pása.“1

V neskorších článkoch bolo viac podrobností o tom, kedy Andie naposledy videli živú, a časový rámec, v ktorom ju pravdepodobne uniesli.

Andie Bellovú „naposledy videla živú jej mladšia sestra Becca 20. apríla 2012 okolo 22:30.“2

Potvrdila to aj polícia na tlačovej konferencii v utorok 24. apríla: „Záznamy z bezpečnostných kamier pred STN Bank na High Street v Little Kiltone potvrdzujú, že zachytili Andino auto pohybovať sa smerom od domu približne o 22:40.“3

Podľa rodičov Jasona a Dawn Bellovcov „(ich) mala Andie vyzdvihnúť z večierka o 0:45“. Keď sa neobjavila a neodpovedala na telefonáty, začali obvolávať jej priateľov a priateľky, či nevedia, kde by mohla byť. Jason Bell „zavolal políciu a nahlásil nezvestnosť svojej dcéry v sobotu nadránom o 3:00“.4

Takže čokoľvek sa v tú noc stalo Andie Bellovej, sa odohralo medzi 22:40 a 0:45.

Toto je vhodné miesto na prepis telefonického rozhovoru s Angelou Johnsonovou zo včerajška.

Prepis rozhovoru s Angelou Johnsonovou  z Úradu pre nezvestné osoby

Angela: Haló?

Pip: Zdravím, vy ste Angela Johnsonová?

Angela: Pri telefóne, áno. Vy ste Pippa?

Pip: Áno, ďakujem veľmi pekne, že ste mi odpísali na email.

Angela: Za málo.

Pip: Nebude vám prekážať, ak si tento rozhovor nahrám, aby som ho neskôr mohla prepísať do projektu?

Angela: Isteže, môžete. Mrzí ma, že vám môžem venovať asi len desať minút. Čo by ste chceli vedieť o nezvestných osobách?

Pip: Povedzte mi, čo sa stane, keď niekoho nahlásia ako nezvestného. Aký je postup a prvé kroky polície?

Angela: Takže, ak niekto zavolá na linku 112 alebo 158 a nahlási nezvestnú osobu, polícia sa pokúsi zistiť čo najviac podrobností, aby dokázala identifikovať možné riziká pre nezvestnú osobu a aby mohla adekvátne zareagovať. Podrobnosti, ktoré si pri tomto prvom telefonáte vyžiada, zahŕňajú meno, vek, popis osoby, aké oblečenie mala na sebe naposledy, okolnosti jej zmiznutia, či je zmiznutie pre danú osobu nezvyčajné, podrobnosti o vozidle, ak so zmiznutím súvisí. Na základe týchto informácií polícia zhodnotí, či ide o prípad s vysokým, nízkym alebo stredným rizikom.

Pip: Za akých okolností sa považuje prípad za vysoko rizikový?

Angela: Ak ide o zraniteľné osoby vzhľadom na vek alebo hendikep, hodnotí sa to ako vysoké riziko. Ak je to pre ne nezvyčajné správanie, môže to naznačovať, že im mohol niekto ublížiť, a aj to sa hodnotí ako vysoké riziko.

Pip: Takže ak má nezvestná osoba sedemnásť rokov a nemá vo zvyku utekať z domu, považuje sa taký prípad za vysoko rizikový?