Poprvé v poušti

Alois Musil

Digitalizácia: Občianske združenie Zabudnuté knihy

www.zabudnuteknihy.eu

ISBN 978-80-99966-78-0 (EPUB)

ISBN 978-80-99966-79-7 (MOBI)

Z mé cesty životem

Rád bys, hochu, věděl, jak jsem rostl? Pomalu, pomaloučku, ba mnohdy se zdálo, že zvadnu a zaniknu.

Tuze rád bych byl studoval. Po přijímací zkoušce na gymnasium usoudili, že se na střední školu nehodím, poněvadž jsem osel k pohledání. A dnes jsem řádný profesor filosofické fakulty Karlovy university.

Na studie bylo třeba peněz. Rodiče převzali menší statek zadlužený, vyhořeli a stařeček prorokoval, že budeme choditi žebrotou. A protloukl jsem se na studiích, vypůjčil jsem si na prvé výzkumné cesty, poplatil dluhy a rodný statek jsme nejen zachránili, nýbrž i zvelebili.

Dal jsem se do odborných studií a chystal se k doktorátu. Plival jsem krev a čtyři lékaři naznali, že budu do dvou let mrtev. A dnes se mi blíží pětašedesátka a hravě urazím šest kilometrů za hodinu.

Vědecký pud mne táhl do neznámé pouště. Na prvé vyjížďce mě přepadli, obrali a nahého zaháněli. A ujel jsem v tajemné poušti přes 21.000 km na velbloudu a ve dvou kmenech mě uznali za náčelníka.

Hleděl jsem poskytnouti vědě nových pramenů. Můj prvý důležitý objev prohlásili za přelud a na mne se dívali jako na podvodníka. A později vydali řady mých původních map a knih a Americká společnost zeměpisná mě odměnila velkou zlatou medailí a zaznamenala mé jméno bronzovými písmeny ve své síni.

Jakým způsobem jsem dospěl k těmto výsledkům? Neoblomnou důvěrou v prozřetelnost boží, důsledným plněním svých povinností a ocelovou vytrvalostí.

Nemysli si, hochu, že jsem nikdy nesběhl s vytčené cesty. To bych nebyl člověk. Leč jak jsem si uvědomil, že bloudím, spěchal jsem zpět, umiňuje si, že svou povinnost nezanedbám, že vytrvám. V druhém pololetí páté třídy jsem byl napomínán, v šesté jsem byl již zase s vyznamenáním. V osmé třídě jsem měl karcer, avšak na maturitním vysvědčení mám mravy vzorné.

Nadání je velká věc, jenže studenta svádí, aby na ně hřešil. Lepší, poněvadž užitečnější, je vytrvalost, jenom ona vede k cíli. Do vytrvalé přípravy na svůj, třebas ještě mlhavý cíl životní se dej hned dnes. Studuj bedlivě každý předmět, hleď se však prohloubiti v tom, který ti působí největší potíže a který proto nemáš rád. Překonáš sám sebe, naučíš se poslouchati svého rozumu, zesílíš svou vůli a vstoupíš do brány, vedoucí k ukázněnosti. S počátku jsem plaval v počtech a později v řečtině. Pustil jsem se do obou předmětů, a v sedmé a osmé jsem v matematice a řečtině pomáhal jiným.

Míval jsem velice rád dějiny, nikoliv války, míry a letopočty, nýbrž jak jednotliví národové žili, jak kulturně rostli a na jakou nemoc umírali. S napětím jsem poslouchával svého stařečka a tetičku, když vykládali, jak to u nás jindy chodívalo. Dějiny, obzvláště kulturní, se staly mým zamilovaným předmětem. Zabýval jsem se jimi, když jsem byl unaven, osvěžovaly mě a dodávaly mi chuti, abych se po doktorátu věnoval našim kulturním dějinám od 1650 do 1750. Nestalo se to, avšak záliba ve věcech kulturních mi nesmírně pomáhala, když jsem studoval zvyky a obyčeje obyvatelů pouště, ba zachránila mi život. Který je tvůj zamilovaný předmět?

Navykl jsem si chodit brzo spát a časně vstávat. Za jitřního klidu, pokud jsem byl spánkem osvěžen, jsem studoval nejtěžší předměty. Odpoledne jsem se probíral věcmi snadnějšími. Nepřepínal jsem svých sil, leda když nebylo zbytí.

Od mala jsem šetřil času, síly, peněz. V poušti jsem se v tom zdokonalil, vždyť bylo nutno vykonati určité práce v určité době, dospěti k vodě, než vyschly naše měchy, a míti po dlouhém a dlouhém putování ještě zásobu síly, abychom odrazili útok nebo vynesli náklady z neschůdné rokle, jakož i míti někde zašitých několik mincí, abychom si zabezpečili svědomitého průvodce. V Americe jsem pochopil rčení: Čas jsou peníze. Nikdy nic neodkládej! Potom na nic nezapomeneš. Vštěp si do hloubi svého srdce větu: Šetři času, šetři síly, šetři peněz.

Vždy jsem býval veselý. Nebylo na gymnasiu čertoviny, abych se jí nebyl zúčastnil. Onen osudný karcer jsem si ulovil komedii, kterou jsme zahráli v ostatky třem pánům suplentům. Veselá mysl poloviční zdraví.

Do hospody jsem chodil a kouřil jsem, pokud to bylo zakázáno. Nepopírám, že mě v mládí zakázané ovoce svádělo, avšak nesvedlo mne. Život v poušti a odborná práce v knihovnách a museích mě odnaučily kouřiti a piti nápoje opojné. Sklenici lehkého piva nezavrhnu, lépe si však pochutnám na podmáslí. Zůstal jsem mu věren i v Anglii a Americe. V poušti jsem míval kyselé mléko velbloudí.

K tělesné práci mě vedli od malička a zamiloval jsem si ji, že je mně zdrojem poučení a osvěžení. Za žádnou práci jsem se nestyděl. Práce šlechtí člověka. Jen kdo práci rozumí, ocení ji a dovede ji nařídit. Práce v zahradě, na poli, na louce, v lomu, v řečišti svádí mé myšlenky na jiné a jiné obory, odpočívám duševně a vracím se po čase s nadšením ke studijnímu stolu. Nebyl bych útrapy v poušti vydržel, kdybych nebyl zvykl rozvážné práci tělesné ve vlasti. Sport je prospěšný, avšak soustavná práce při domě, při hospodářství nebo v zahradě je prospěšnější.

Již za studentských let jsem rád podnikal vycházky do okolí. Z Vysokého Mýta nebo, jak jsme říkávali, ze staroslavné Kujebiny jsem putoval po septimě pěšky domů do Rychtářova u Vyškova a při tom jsem si ještě zašel na Přerov, Hostýn a Kroměříž. Později jsem o prázdninách ponejvíce pěšky prolezl západní a střední Slovensko a západní Halič. Mnoho jsem neutratil, vždyť jsem měl kapsu děravou. Dobří lidé se našli všude, rád jsem pomohl a do žaludku se mi nikdo nedíval. Jako bych se byl již tehda připravoval na své potulky čtyřmi díly světa.

Nikdy jsem si neumínil, že musím dosáhnouti té neb oné hodnosti. Bývalo mi líto mužů, spěchajících k takovému cíli. Byli nuceni zapírati sebe a své přesvědčení, sloužiti a pochlebovati jiným a nasazovati své zdraví tělesné i duševní. Nedosáhli-li vytoužené hodnosti, zelenali žárlivostí, ba závistí, byli nešťastni, nespokojeni. Podařilo-li se jim přece uloviti, po čem toužili, styděli se sami za sebe nebo měli podryté zdraví. Spokojený je, kdo koná svědomitě, co konat i má. Dostane se na přední místo, třebas jiným nepodkuřoval a jejich ochrany si nevyprošoval.

Dostal jsem titulů a řádů, ani nevím kolik. S počátku mě těšily, později jsem jimi pohrdal. Přesvědčil jsem se, že se nerozdávají po zásluze, nýbrž že jimi mnohde nahrazují zpropitné. V poušti jsem z nich neměl prospěchu. Tam jsem byl odkázán na Alláha a sám na sebe. Proč ne i doma?

Dojdeš dál než druzí, vykonáš-li více než oni. Uvědom si to, hochu, a mineš se bez protekce. Třebas tě vrstevníci kaceřovali, třebas tě schválně odstrkovali, tvé dílo neumlčí. To bude hlásati tvé jméno, až nebude po dnešních velikánech papírových ani památky. Uč se z minulosti a pracuj pro budoucnost! Přítomnosti nemáš.

Vždycky mne vábilo neznámé a nebezpečné. Se svým životem a zdravím jsem si nikdy nezahrával, ale také jsem z pomyslného strachu, abych je neztratil, nikdy neustoupil. Uváživ všechny věci, hledal jsem cestu a prostředky, abych neznámé prozkoumal a nebezpečí unikl. Bez odvahy není úspěchu. Jen ten je opravdový muž, kdo se podívá smrti do očí.

Je to bída, hochu, že tě nikdo neučí mysliti. Žijeme příliš rychle. Domníváme se, že za nás myslí vláda, poslanci, novináři a rádio. Nespoléhej se na jiné, uč se mysliti sám. Jen kdo myslí, užívá svého rozumu, a žije jako člověk. Sám jsem našel nejlepší školu myšlení v poušti, obzvláště v noci, když jsem projížděl nebezpečnými kraji nebo bděl na stráži. Tam jsem pochopil, proč se budovatelé náboženství uchylovali do pouště, tam se ve mně upevnila důvěra v prozřetelnost boží.

Za dob studentských a ještě více za svého pozdějšího toulavého života jsem se setkal s lidmi rozličných povolání a rozmanitých národností a náboženství. Každého jsem míval za dobrého, každému jsem důvěřoval a každému jsem, když toho bylo třeba, pomáhal. Nikdy jsem potřebnému své pomoci neodepřel. A ucházeli se o ni mnohdy lidé, o kterých jsem věděl, že mě nenávidí. Pomocí jsem je často získal ‒ a i když zůstali při svém, přece jen mě blažilo vědomí, že jsem jim prospěl. Nikdy jsem nekonal dobra pro vděčnost. Vděčnost je dluh, dlužník nemá rád věřitele. Konej, hochu, dobro pro dobro, a vybředneš z lidských malicherností. Zakládej si na povaze, nikoliv na učenosti. Učenost je omezená, povaha nekonečná.

Dnes zakvétá, hochu, má kdysi černá hlava sněhem, dívám se na svou životní dráhu a pátrám po svém životním úkolu. Životní cíl mého mládí není totožný s cílem, u něhož stojím ve svém stáří. Nevím, je-li na světě člověk, který dospěl k cíli vytčenému na střední škole. Říkají, že naše cesty řídí osud, náhoda, sám tvrdím, že je to prozřetelnost bytosti, které říkáme Bůh.

Načrtl jsem ti, hochu, několik ukázek z toho, čemu jsem se naučil na své trudné cestě životem. Vyber si, co se ti líbí a hodí, jednej podle toho a polož si základ k své životní spokojenosti!

Za lupiči

Těžké začátky

"Viděl jsi, Múso, zámeček Amru?" ptal se mne nějaký náčelník.

"Ani jsem to jméno ještě neslyšel."

"Túbu také neznáš?"

"Neznám. Co o nich víš?"

"Jen jednou jsem je navštívil. Jsou pevné, dobře zachované, s překrásnými sloupy, nápisy a obrazy. Vystavěl je vrchní vládce všech pozemských duchů, Šalomoun, syn Davidův, s jejich pomocí, proto jsou obydleny pozemskými duchy. V Túbě sídlí jen jeden, v Amře a okolí několik. Vyhýbá se jim, kdo může."

"Kde leží?"

"Tuba v údolí Gadaf, Amra v údolí Butum, západně od doliny Sirhánské."

"Básníš nebo mluvíš pravdu?"

"Syn mého otce není básník. Mluví o tom, co viděl."

Brzo jsem se přesvědčil, že i jiní o těchto zámcích věděli. Byl bych je velmi rád navštívil, avšak ani náčelník, ani kdo z jeho soukmenovců se neměl k tomu, aby mne doprovázel.

"Víš, Múso, oba zámečky, Amra i Túba, jsou v území kmene Beni Sachr. My jsme na nich závislí. Vedou válku s Rualy a touto dobou bojují hlavně v okolí Amry. Ztratil bych život, kdybych tě do Amry vedl. Hleď se spřáteliti s Beni Sachr."

Rada náčelníkova byla dobrá. Chtěl jsem ji uskutečnit, proto jsem se chystal na východ od Mádaby. Potřeboval jsem koně a průvodce. Nabídl se mi sedlák z Mádaby jménem Sulejmán.

"Přisám Alláh, že tě dovedu až na cestu, po které putují poutníci do Mekky. Zeptej se, koho chceš, každý ti řekne, že syn mého otce, to jest Sulejmán, zná kraj prostírající se východně od Mádaby jako svou dlaň."

"Budeš mne též chránit?"

"Jako zřítelnici svého oka."

"Nikoho se nebojíš?"

"Kromě Alláha se nebojí Sulejmán nikoho!"

"Z Beni Sachr strachu nemáš?"

"Kdo jsou Beni Sachr? Jen ať přijdou k nám do Mádaby! Uvidíš, jak s nimi zatočím!"

"Vstoupíš-li se mnou do jejich území, nezatočí oni s námi?"

"Kéž nás Alláh uchrání od zlého! Beni Sachr táboří dnes daleko na severovýchodě od Mádaby. Na východě není jediného ležení."

"Což jestli některá čeleď přeložila svůj tábor na východ odtud?"

"Tvé záštity si vyprošujeme, ó Alláh! Ty nás vysvobodíš. Žádné strachy, Múso. Hrdina si nemaluje nebezpečí, ale vzdoruje mu a překoná je. Syn mého otce je hrdina. Zdravého tě odtud vyvede a zdravého tě sem přivede, jen důvěřuj v Nejvýš milostivého. Zítra před východem slunce bude státi moje klisna osedlána před tvými dveřmi. Na svého mezka naložím zásoby a ve jménu Alláhově vyjedeme, ty na klisně, já na mezku."

"Spoléhám, Sulejmáne, na tvá slova a prosím Alláha, aby nám poslal vánek zdaru. Vyjedeme časně ráno pod Jeho ochranou."

"Kéž je, Múso, tvá noc šťastná!"

"Kéž je, Sulejmáne, tvá noc požehnaná!"

Po odchodu Sulejmánově mně povídal otec Antún, s nímž jsem nedávno do Mádaby přijel:

"Nevím, Múso, nevím, jak se Sulejmánem pochodíš. Není strašpytel, je však lakomec a ze strachu, aby nepozbyl svých zvířat, raději ustoupí, než postoupí. Nedávej mu nic z určené mzdy, leda až po návratu a nedbej jeho nářků. Vyjedete-li časně, můžete býti zítra s večerem zase u nás."

"Děkuji ti, otče Antúne, za tvá upřímná slova. Nastoupím tuto prvou samostatnou cestu pod ochranou Nejvýš milosrdného. Neopustí nás."

Vstal jsem časně, přichystal se a čekal na Sulejmána. Dvakrát jsem pro něho poslal. Po třetí jsem zašel sám. Ještě ležel. Bylo již bezmála devět hodin, když jsme vyjeli. Slunce pražilo, jako pražívá koncem července. Ze Sulejmána abych byl každé slovo vytahoval. Do řeči mu nebylo, co chvíle na sedlech něco opravoval, k Mádabě se ohlížel ‒ tak se mi zdálo, že by raději zpět než vpřed. Jak jsme se dostali asi hodinu cesty od Mádaby, prosil a zapřísahal mne, abych dále nejezdil a se vrátil, sic že zahyneme, on pak že ztratí svůj majetek.

"V Mádabě jsi, Sulejmáne, tvrdil, že mne dovedeš až k cestě Poutnické. Máme tam podle tvých údajů ještě aspoň čtyři hodiny a již se chceš vrátiti?"

"Ó Múso, slituj se nad mými sirotky! Zachraň jim otce a mé matce syna a pojed zpět." Pobídl jsem klisnu vpřed. On popohnal mezka a jel klusem, aby mne předehnal a klisnu vrátil.

Najednou se před námi vynořil jezdec na velbloudu a hnal se k nám cvalem. Sulejmán uchopil oprať mé klisny a vlekl ji zpátky, ale již bylo pozdě. Na pronikavou výzvu jezdce na velbloudu přicválal k nám jezdec na koni. Namířiv vojenskou ručnici poručil, abychom se zastavili. Sulejmán pustil oprať, dal se do pláče, já pak neznaje nebezpečí a nedbaje jezdce na koni, jsem chtěl na východ. Tu naklonil jezdec na velbloudu své dlouhé kopí, dotkl se jeho ostřím mých prsou a volal: "Stůj!"

Druhý jezdec seskočil s koně, odpásal mi revolver s náboji, vzal Sulejmánovi mou loveckou ručnici a svázal oprať mé klisny s opratí své. Jeho druh mezitím upevnil mezka k podpěnce mé klisny, naložil na něho můj sedlový tlumok a potom nás klidně do naha obrali. Bránil jsem se sice, avšak lehká rána dýkou do prsou a těžká kolbou do týla mne naučily poslušnosti.

"Pryč odtud, psi mádabští!" zvolal jezdec na velbloudu. Neposlechli jsme, nýbrž utíkali za nimi.

"Zapíchněme je!"

"Nač bychom špinili svou tvář?" odporoval jezdec na koni.

"Ten mladší ať tedy běží s námi, avšak toho staršího nestrpím. Znám ho z Mádaby a mám na něho zkřesáno."

"Dělej si s ním, co chceš, jen jeho krve šetři."

Vedli mne do tábora zřízeného asi dvě hodiny cesty k východu. Sulejmán naříkal a proklínal den, kdy se se mnou seznámil. Lupič na velbloudu ho zaháněl. Pozastavil se a běžel za námi. Jak nás dohonil, byl bit. Postál a klusal znova.

Tak jsme se dostali až k ležení. Zavedli mne do největšího stanu, byl náčelníkův, a pokynuli, abych si sedl do kouta. Náčelník nebyl doma. Mé věci uložili v oddíle pro ženy. O mé šaty se oba rozdělili a také se do nich hned nastrojili. O mne se nikdo nestaral. Ani vody mi nepodali, ač jsem o ni prosil, maje velkou žízeň. Čekali, jak o mně rozhodne náčelník, neboť kdyby mně byli podali vody, byli by mne uznali za hosta.

Konec ukázky