Dáma

František Švantner

Digitalizácia a úpravy: OZ Zabudnuté knihy

Obálka: remix Zolo Palugyay: Osamelý modrý dom (voľné dielo)

Vydavateľstvo Zabudnuté Knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

ISBN 978-80-99966-58-2 (EPUB)

ISBN 978-80-99966-59-9 (MOBI)

Dáma

Túto príhodu budem rozprávať tak, ako som ju počul od známeho, ktorý sa zúčastnil na ťažení proti Poľsku na začiatku poslednej vojny. Nemám príčiny domnievať sa, že by si ju bol sám vymyslel, preto ani nepridávam k nej nič, čo by znižovalo jej hodnovernosť, necítim sa ani natoľko schopný a múdry, aby som ju upravoval, uhladzoval, prípadne dával jej do úvodu nejakú úvahu, ako to býva zvykom v takom prípade, keď spisovateľ predstavuje čitateľom lepšieho rozprávača, ako je on, aby sa popýšil svojou duchaplnosťou. Nechcem nijako usmerňovať vaše myšlienky. Nech sa len rozbiehajú slobodne po vlastných cestičkách, ako sa na opravdivé myšlienky patrí. Naostatok, nedbám, nech vám rozpráva on sám.

Bolo to na jeseň roku 1939. Bol som veliteľom našej vojenskej jednotky, ktorá obsadila na poľskej strane Karpát horské pohraničné mestečko Z, keď ho už boli Nemci, postupujúci na sever v pätách poľskej armády, náležite vydrancovali a zanechali. Stal som sa tak nečakane a nerád neobmedzeným pánom nad niekoľko tisícmi obyvateľov, lebo okrem samého mesta pod môj dozor patrilo i viac podhorských dedín a samôt. Sprvu som si zodpovednosť a dôležitosť svojej úlohy ani neuvedomoval. Skoro s ľahkým srdcom prevzal som správu nad dobitým mestom od nejakého škrekľavého a vyciveného Prušiaka, ktorý ma pri rozlúčke protektorsky nazval svojím kamarátom. Nebolo na tom vlastne nič. Vari trochu viac parády. Vymenili sa vlajky. Odzneli hymny, pár rozkazov, parádny krok a zase pár rozkazov a potom trochu viac pijatiky v spoločnosti niekoľkých upätých nemeckých dôstojníkov, kde bolo treba dávať pozor na jazyk a zložiť viac viet po nemecky, ako ma naučili páni profesori v škole. Ale keď som sa neskoršie pustil sám ulicami pokoreného mesta, kade len nedávno prebehli s divým rachotom oceľové tanky, rozsievajúce vôkol po chodníkoch smrť, a zbadal, ako sa mi ľudia poľakane vystupujú a ako potom zrýchľujú kroky, aby boli čím ďalej odo mňa, bolo mi čudno. To už neboli obyčajné manévre, keď si človek po vykonanej úlohe so zverenou jednotkou prišiel oddýchnuť do vidieckeho mestečka, kde sa mu priam na každom kroku natískalo opravdivé, úprimné a srdečné pohostinstvo vľúdnych občanov a kde si mohol obohatiť jednotvárny vojenský život príjemnejšími chvíľkami v spoločnosti naivných meštiackych paničiek. Toto bola skutočná vojna. Títo ľudia už prežili svoje pokorenie, zacítili surovú silu ukrutného vraha, zavoňali pach nevinne preliatej krvi, videli mŕtvoly svojich známych, rozhodené na dlažbe, počuli strašnú hrozbu smrti, preto mali tak málo odvahy. I keď som nemal vlastne nijakého podielu na ich pokorení, jednako nemohli vidieť vo mne priateľa. Moje voľné vystupovanie, rozhodný krok a najmä uniforma by im bola pripomenula silu, ktorá im rozvrátila pravidelný a pokojný život a proti ktorej sa nemohli vzoprieť, aj vtedy, keby sa neboli dozvedeli o mojom poverení. Cudzí vojak nemôže čakať od obyvateľov obsadenej krajiny vľúdne tváre.

Pravdupovediac, trochu ma to pomŕzalo. Hanbil som sa sám pred sebou, že pripúšťam, aby sa mi vystupovali z cesty šediví starci, vznešené dámy, zhrbené starenky, a že neviem usporiadať veci tak, aby ľudia neskláňali tak ponížene, až psovsky, hlavy a nesťahovali plecia, keď sa majú so mnou stretnúť. Bol by som im rád vysvetlil, že som praobyčajný človek, vari malichernejší, ako sú oni, že nemám nijakých nárokov voči nim a že som tu vlastne len preto, aby som ochraňoval ich životy, strážil ich majetky, upevnil poriadok, z ktorého trocha vykoľajili, že iba bdiem nad nimi, aby sa mohli pokojne venovať svojim záujmom. Ale či by mi boli uverili? Pre nich som bol vždy dobyvateľ, zlý tyran.

Neskoršie som sa upokojil. Konečne, bol som tu iba prechodne. Po niekoľkých dňoch sa moja úloha mala skončiť, lebo dostal som vyrozumenie od nášho štábu, že v meste mám sa zdržať len zatiaľ, kým sa front neprevalí hlbšie do vnútrozemia, aby som zaisťoval bezpečnosť našich hraníc proti zvyškom porazenej poľskej armády, ktoré našli ešte úkryt v horách, kde sa mohli ľahko usporiadať a pripraviť na akciu proti nám. No, chvalabohu, nič sa nestalo. Nápor nemeckých tankov a lietadiel bol taký náhly a rozhodný, že sa Poliaci po prvom údere nevedeli spamätať a pravdepodobne ich velenie ani nepočítalo s útokom na tejto strane, preto neurobilo napred nijaké opatrenie na vedenie záškodníckej vojny priam za chrbtom nepriateľskej armády, hoci kraj bol na to predurčený. A tak jednotlivé roty, menšie i väčšie skupinky vojenských celkov, ktoré tu boli neočakávaným útokom zaskočené a odrezané od kmeňových telies a ktoré mohli ľahko a rýchlo utvoriť temer celú novú armádu, tým nebezpečnejšiu, že na ňu nijaký nemecký generál nepočítal, boli ponechané pokorujúcej nečinnosti a odsúdené na ďalší rozklad, lebo jednak nevedeli o sebe, a hlavne nemali rozkazy. Udržali sa v roklinách pod horským masívom Tatier do tých čias, kým im vystačil proviant, a potom sa pomaly rozchádzali všetkými smermi, najskorej preto, že tak urobili najprv ich bezradní dôstojníci a že vlastne nebolo iného východiska.

Každý deň mi hlásili velitelia jednotlivých čiat, rozložených pre každý prípad na okraji mesta a v susedných dedinách, že okolím blúdia tlupy vojakov, ktoré však nemajú útočné úmysly. Boli to najviac sedliaci. Nestačili ich ani poriadne vystrojiť. Temer holými rukami mali brániť vlasť. Zbrane zanechávali obyčajne v hore a na rozkaz našich stráží veľmi ochotne skladali zo seba i posledné zdrapy vojenských uniforiem, keď sa im povedalo, že sa potom spokojne môžu povracať domov.

Títo neboli nebezpeční. Obyčajní ľudia sú všade rovnakí. Vlastný život, i keď biedny, cenia si nad všetky hodnoty.

Ale nedalo sa všetkým Poliakom tak ľahkomyseľne veriť. Už prv dostali sa mi do uší zprávy o zákerných vraždách, spáchaných zlomyseľnými civilmi a najmä ženami na osamotených nemeckých strážach alebo jednotlivých vojakoch, ktorí zaostali niekde v poli alebo v dedine za svojou jednotkou. Naostatok svedčili o tom aj plagáty, nalepené husto po bránach ešte nemeckým velením predo mnou, vystríhajúce civilné obyvateľstvo od podobných činov. Mohli to byť iba nerozvážne skutky ojedinelých, prihorlivých vlastencov, ale tak isto mohla, to byť i zámerná práca nejakej tajnej organizácie, ktorá mala vyvolať väčšie hnutie ľudu proti cudzím votrelcom. Musel som byť teda obozretný. Hoci sa zdalo, že naše vojská predsa si len získali trocha priazne domáceho obyvateľstva a že nie sú ohrozované, nemuselo to zostať vždy tak, keď je známe, že sprisahanci rýchlo menia pravidlá. A ja som bol zodpovedný za každého svojho vojaka. Preto hneď v prvých dňoch vydal som rozkaz, aby každý pod trestom smrti do dvadsiatich štyroch hodín odovzdal zbraň a výbušniny. Zároveň v tom čase nariadil som povinnú prehliadku bytov.

Všetko prebiehalo hladko. Ľudia ochotne odovzdávali zbrane. Nevyskytol sa ani jeden prípad, aby sa bol niekto zdráhal. Pravdepodobne vyhrážka smrti na nich náležite zaúčinkovala a mali sa už kedy presvedčiť, že nariadenie vojenských úradov berie sa vážne. Za ten krátky čas, čo sa v meste zdržali Nemci, stieklo hodne poľskej krvi, ba ani potom neprestala stekať, lebo v meste malo sídlo povestné gestapo, ktoré si i bez môjho vedomia a zvolenia hojne vyberalo obete. Každé ráno na svitaní prebehúvalo s hrmotom tichými ulicami na hnedo zafŕkané, pochmúrne a uzatvorené auto a o krátku chvíľu doznievali v pravidelných prestávkach z neďalekého, stále dobre stráženého lesíka krátke výstrely. Všetci vedeli, čo tento odmeraný, bodavý štekot znamená. V takýchto okolnostiach bolo teda ľahko udržať bezvýznamnú poslušnosť všetkých vrstiev obyvateľstva.

Raz ráno potom stál som nečinne pri okne vo svojej izbe na prvom poschodí mestského hotela, kde sme sa boli ubytovali. Pred hotelom bol polkruhovitý park s kamennou fontánkou, kde čľapotala neprestajne voda. Naproti viedla k námestiu široká ulica, vysadená po oboch stranách dosť husto striedavo košatými lipami a štíhlejšími javormi. Niekedy mohol byť azda pohľad odtiaľto zaujímavý. Tu dolu v parčíku vysedúvali po lavičkách pred záhonmi kvetov alebo prechádzali sa po cestičkách hostia: ramenatí mužskí, vystrojení na výstup do hôr, krásne ženy v dreváčikoch, v pestrých sukniciach a šatkách, opálené horským slnkom až do hneda, vysmiate, celé rozihrané jasom čistej oblohy ako farebné motýle, okolo fontánky pobehúvali šantivé deti a tam po oboch stranách čistučkej ulice v tieňoch bujných stromov stáli ligotavé autá, lebo toto bola vilová štvrť, kde mala svoje letné sídla ponajviac poľská šľachta z Varšavy a z Krakova. O jednom letohrádku mi dokonca tvrdil môj priateľ, ktorý prišiel sem predo mnou a lepšie poznal prostredie, že patril prezidentovi Poľskej republiky. Mohlo to byť. Mestečko si zaslúžilo priazeň hlavy štátu. Sotva iný kútik krajiny mohol sa vyrovnať krásou tomuto. Poliaci tu mali svoje Švajčiarsko, preto usilovali sa sem preniesť aj prepych a lesk predných varšavských tried. Mestečko nesmelo v ničom zaostať za ostatnými svetochýrnymi letoviskami.

Ale teraz sa človek nemohol zbaviť tiesnivého pocitu, keď hľadel takto zamyslený na prebúdzajúce sa mesto ako ja. Pripúšťam, že v tom bolo aj hodne čara nadchádzajúcej jesene. Sychravé ráno s premočeným a mazľavou hmlou zahúleným povetrím a v ňom stíchnuté mesto, kde sa ešte nestačil rozprúdiť život. Darmo si odlepil zrak od chladnej zeme a zvedavo pátral po obzore, kde by sa mala vynoriť hradba nebotyčných tatranských velikánov, ktoré mali najväčšiu zásluhu na tom, že táto osada horalov nezostala len bezvýznamnou a zabudnutou dedinou s nízkymi drevenými chalupami, akých bolo veľa tu pod súvislým pásmom tmavých smrekových hôr. Tam sa teraz búrilo neprehľadné, čierne dno širokánskeho mračna. Tak isto ako včera, ako predvčerom. Z neho predpoludním pustil sa vždy dážď, ktorý bubnoval a čľapotal za oknami vytrvale až do pozdného večera.

No najsurovejšie zasahovala človekovi do srdca predsa stopa vojny, ktorá bola ešte celkom čerstvá i tam von na premočených poliach i tu dnu v ľudských srdciach.

Z diaľky neprestajne doliehalo na uši temné dunenie. To bola ešte zrozumiteľná reč frontu. Prenikala i cez pevnú hradbu čiernych mračien i cez nepretržitý šumot dažďa, cez vrchy, hory, múry, miešala sa človekovi nešetrne do myšlienok i do snov. Len pred niekoľkými dňami si to nevedel ešte nikto predstaviť. Front žil iba v spomienkach niekoľkých invalidov, ktorých pomŕzalo, že hodnota ich hrdinstva zo dňa na deň klesá. No jednej pokojnej noci zhučali hory a vlna hrôzy prevalila sa z vrchov na pokojné podhorské osady, roztiahla sa naširoko poľom a hnala pred sebou splašené vtáctvo, zverinu i človeka, a najmä človeka, zanechajúc za sebou iba rumoviská života.

Hoci mestečko nebolo skoro navonok poškodené, jednako sa dalo už prvým pohľadom zistiť, že je niekde vo svojich základom ochromené, podbúrané. Napríklad tá široká ulica predo mnou: ani jedinký človiečik sa na nej neukazoval. Ležala tu po celej svojej dĺžke nemo, bez jediného zvuku, bez jediného oživujúceho hlasu ako zakliata. Zo stromov padalo zhusta lístie na lesklý asfalt a na cementové chodníčky po kraji. Zakrývalo už temer celú šírku ulice a nikto ho neodmetúval, lebo nikomu nezavadzalo. Spomedzi krovia a živých plotov záhrad presvitali šedivé múry a červenkasté strechy kaštielikov a víl. Aj tie boli prázdne. Ľudia z nich poutekali. Na niektorých boli už okná a dvere vylámané. Na schodištiach a chodbách povaľovali sa rozbité kusy drahocenného nábytku, nádoby, šaty, pokrovce. Niekomu sa ťažilo vliecť veľký náklad naraz, niečo si odložil. Možno si po to ešte príde. Áno, nocami sa rabovalo, kradlo. Niečo vojaci, a viac civili. Vojna to prináša. Kde je dovolené beztrestne vraždiť, tam krádež nie je hriechom.

Ani parčík tu dolu pod mojimi oknami nepôsobil lákavejšie. Krúžky posledných jesenných kvetov medzi oslznutým a dažďom ošplechnutým trávnikom na záhonkoch zahnívali. Mnohé ozdobné kríky, stromčeky boli povytrhávané i s koreňmi a rozhodené po cestičkách. Popri lavičkách povaľovali sa zvyšky konzerv, škatúľ, rozmoknuté papiere i handry. Teraz nikomu nezavadzali. Nemýlili ani jedno oko. Doplňovali obraz spustošenia a pominuteľnosti svetských krás.

Áno, to bola vojna, ktorá prenikla všetko a všade ukázala rub života. Človek to musí vari občas skúsiť i vidieť a musí sa dlhšie a uprenejšie na to dívať, aby pochopil a správne splnil svoje poslanie. Ba človek vari za to ani nemôže. Možno jestvujú mocnejšie sily, ktoré ho niekedy prinucujú istotne z vyšších záujmov ničiť svoje vlastné dielo, rúcať modly, ktorým sa dlhé roky koril, šliapať a špiniť krásu, ktorú si dlho s mravčou usilovnosťou a trpezlivosťou okolo seba vytváral povedzme preto, aby náhodou neprevýšil ich význam, aby neporušil poriadok a harmóniu vesmíru. A keby aj, rozhodne popieram, že by vinu za to mal niesť jediný človek, jeden národ.

Ach, neviem, ako ďaleko by som sa bol tak dostal. Od mala rád som snoval myšlienky a vtedy bola na to príležitosť, aby náhle moju pozornosť upútal zvláštny zjav.

Dolu po cestičke smerom k fontánke išla zvoľna nejaká vznešená dáma. Zrejme patrila k vyššej spoločnosti. Aspoň jej výstredný klobúk, módny účes, kabát, zdobený na rukávoch drahocennou kožušinou, a celé držanie tela mi to potvrdzovalo. Prešla zľahka, skoro by som povedal, tanečným krokom popod moje okno, akoby ma bola zbadala a chcela vábiť. Zašla trocha vľavo, potom sa však vrátila a postavila sa ku kamennej fontánke tak, aby som jej mohol vidieť aj do tváre, a možno aby mohla aj ona lepšie cítiť môj pohľad na svojich mihalniciach. Tak jej to aj najlepšie svedčilo. Fontánka zachovala si istotne najviac toho čara, čo tadiaľto nedávno vyžarovalo. Neúnavne deň i noc prihovárala sa sladkým spevom svojho prúdu okoliu, aby v ňom vzbudila aspoň spomienky na tie časy. Ale to ju už nevedelo rozumieť, tak isto, ako nevedelo vytvoriť vhodné prostredie pre tú dámu, čo sem prichádzala. Keď však stáli vedľa seba, totiž dáma a fontánka, navzájom sa dopĺňali a prikrášľovali. Zaiste tak to voľakedy bývalo. Krásne dámy veľmi často stávali pri fontánke a s potešením vyhľadávali na dne kamennej misy zrkadlenie svojej tváre. Čistá, pramenitá voda vedela najvernejšie zobraziť ich podobu a zároveň vyjaviť márnivosť a pominuteľnosť ich krásy. Azda aj táto vrátila sa len preto sem, aby sa o tom ešte raz presvedčila. Alebo sa opozdila. Jej príbuzní v spechu pozabudli na ňu, odišli, všetci odišli, a ona teraz, opustená, blúdi, hľadajúc východisko zo svojho zúfalého postavenia.

V každom prípade nebol to obyčajný zjav. S osamelými ženami sa človek zriedkavo stretával i vo dne na frekventovaných uliciach, a táto sa nebála ísť na prechádzku včasráno, vari najopustenejšou štvrťou, a postaviť sa pred vojenskú kasáreň. Nechcelo sa mi veriť, že by patrila k tým, ktorých ženie hriešna vášeň do ulíc. Nevyzerala na to. No do vedomia veľmi silno drala sa mi myšlienka, že len tak náhodou sa nepostavila pred moje okno, že vari najbližšiu chvíľu bude pre mňa niečo znamenať, najmä keď sa zo svojho stanovišťa, ako sa zdalo, nemienila ešte hodnú chvíľu hnúť a keď bolo zrejmé, že vie o mojom mieste tu hore za oknom.

Preto trochu rozrušený zbehol som dolu na prízemie, kde som mal kanceláriu, nazdávajúc sa, že ma tam čakajú rozličné dôležité hlásenia, ktoré ma privedú na iné myšlienky. Ale na moje prekvapenie v kancelárii mi najprv služba ohlasovala, že od včasného rána čaká na mňa nejaká dáma.

Teda predsa. Tušenie ma neklamalo. Dáma prišla za mnou. Chce sa so mnou zhovárať. Ach, bolo to také neobyčajné. Sotva som sa stačil upokojiť. Veď ju bolo treba prijať.

O chvíľu potom sedela predo mnou a zjavne sa kochala z mojich rozpakov. Jej veľké oči, zatienené spola dlhými riasami, upínali sa bezpečne na mňa. Vytrvale sledovali môj pohľad, akoby mi chceli vniknúť do samého podvedomia a vnútiť svoju vôľu, ale jej pohŕdavý úsmev, mihajúci sa okolo ostro vykrojených a silne vyfarbených perí, nasvedčoval, že je to len rozmarná a bezočivá hra povýšenej panej, ktorá si uvedomuje svoju prevahu. Zrejme ju mužskí rozmaznávali a uctievali ako bohyňu. Nestretla sa ešte s odporom. Bola zvyknutá aj očami rozdávať rozkazy. No na taký stupeň istoty a povýšenosti mohla dospieť i neustálym uvedomovaním si vlastnej krásy. Už som bol do tých čias niekoľko ráz počul chváliť dravú a živočíšnu krásu poľských žien. Vždy však bola pritom aj veľká dávka chlipnosti vychvaľovateľa. Ale teraz som bol prekvapený a priznám sa, aj zmätený. Tá žena, ktorá predo mnou sedela v nenútenej póze vznešenej dámy, musela byť diablica. Dnes už neviem povedať, čo z jej zjavu zapôsobilo na mňa najmocnejšie, či to bol práve ten neznesiteľný pohľad netajenou ľúbostnou žiadostivosťou rozšírených očí, či smelé klenutie jej obočia, či priveľmi prečnievajúce lícne kosti, kde sa jej prejemnelá kožka farbila prirodzenou červeňou, či zmyselná nervozita priveľkých úst, či priezračnosť dlhých prstov pravej ruky, z ktorej si stiahla koženú rukavicu, vari iba z potreby urobiť nejaký rozhodnejší pohyb, alebo azda obdivuhodne dlhá línia nôh, ktorá sa znateľne črtala pod úzkou a obtiahnutou sukňou, ale aj teraz si ešte pripamätúvam, s akým sebazaprením som premáhal vzrušenie, ktoré mi rozťahovalo hruď. Nie, jej čaru nedalo sa odolať. Kedykoľvek som sa dotkol očami tých nebezpečných miest, preliala sa mi celým telom pálčivá horúčava a natískala sa mi živá predstava jej omamných bozkov.

Sprvu rozprávala po francúzsky. Keď však spozorovala, že nechápem, s ľahkým úsmevom prešla na nemčinu. Zo zdvorilosti som jej oznámil, že rozumiem lepšie po poľsky.

Po niekoľkých dosť nedbanlivo prehodených frázach s určitými okolkami naznačila, že mi chce niečo dôležitého oznámiť, ale že nedôveruje poddôstojníkovi, ktorý mal práve v mojej kancelárii službu. Ten však porozumel a pod zámienkou, že treba prideleným veliteľom rozoslať denný rozkaz, vyšiel von.

Potom mi ironicky pripomenula, či som ešte nezabudol na vyhlásenie, podľa ktorého sa mali odovzdať zbrane.

— Vari by to potreba vyžadovala? — opýtal som sa zdvorile, aby som predbehol jej doznanie, pripúšťajúc už napred, že v tomto prípade budem musieť prísny ortieľ vojenského súdu neúmerne zmenšiť, ak nie celkom zrušiť.

Konec ukázky