Francesca Simon vyrastala v slnečnej Kalifornii. Na univerzitách v Yale a v Oxforde vyštudovala stredovekú históriu a literatúru. V súčasnosti žije s rodinou v Londýne. Napísala vyše štyridsaťpäť kníh a za knižku Grázlik Gabo a snežný obor získala v roku 2008 cenu za najlepšiu detskú knihu v súťaži Galaxy British Book Awards.

Fantastickému, báječnému a inšpiratívnemu Joshovi
Stampovi-Simonovi

Text © Francesca Simon 2011

Illustrations © Tony Ross 2011

Translation © Darina Zaicová 2013

Slovak edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o.,

Bratislava 2013

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto knihy sa nesmie reprodukovať ani šíriť v nijakej forme, ani nijakými prostriedkami, či už elektronickými, alebo mechanickými, vo forme fotokópií či nahrávok, respektíve prostredníctvom súčasného alebo budúceho informačného systému a podobne, bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

ISBN 978-80-556-0886-0

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2020

1

GRÁZLIK GABO SPISOVATEĽOM

„NIE!“ ziapal Grázlik Gabo. „NIE!“

„Správaj sa slušne, Gabo,“ okríkol ho otec.

„Veľmi radi si vypočujeme, čo si napísal, Vilko,“ povzbudila mama syna.

„Ja nie,“ zavrčal Gabo.

„Nebuď drzý, Gabo,“ zahriakol ho otec.

Grázlik Gabo si zapchal uši a zagánil.

ÁÁÁÁÁÁÁÁÁÁÁÁÁÁÁÁCH.

Nestačí, že musí sedieť za stolom, a hoci priam ŽOBRONIL, nech otec urobí na večeru hranolčeky či pizzu, namiesto toho má pred sebou tanier plný nechutných klíčkov – fuj – a hrášku – grc! Naozaj musí počúvať ešte aj Vilkove drísty?

Hrôza. Aký príšerne krutý trest. Trpí azda voľakto na svete väčšmi ako Gabo?

Bolo to také nespravodlivé! Mama s otcom mu nedovolili pustiť si cez obed Vražedných potkaníkov, a teraz ho nútia, aby počúval Vilkovu poviedku.

Vzorný Vilko bol najhorší spisovateľ na svete. Ak nepísal o vílach, potom určite o mačiatkach alebo motýlikoch, či škriatkoch, ktorí pomáhali deťom s úlohami. Naposledy ich obšťastnil trápnymi príhodami o dobrodružstvách svojej obľúbenej ovečky – o Zlatovlasovi a hrôzostrašnom dni, keď mu zmodral ružovo-žltý noštek. Našťastie sa zjavil ovčí kráľ, mávol čarovným kopýtkom, a Zlatovlasov nos bol ako predtým...

Gaba pri tej spomienke až striaslo. A keď vykríkol, že Zlatovlasa skolil horár, lebo dostal chuť na jahňacinu, mama s otcom ho poslali do izby.

Vzorný Vilko rozložil hárok papiera a odkašľal si.

„Moja poviedka sa volá Ako víly namaľovali dúhu,“ ohlásil.

„ÁÁÁÁÁÁÁCH!“ zafunel Gabo.

„Aký krásny názov,“ zavzdychala mama a fľochla na Gaba.

„Už sa neviem dočkať, že si ju vypočujem,“ pridal sa otec. „Gabo, prestaň sa hrať s jedlom,“ dodal, keď Grázlik Gabo začal nožom pučiť hrach.

„Kde bolo, tam bolo, žilo raz sedem víl, drobných ako motýle, tak ako je sedem farieb dúhy. Každý deň tancovali a skackali, tancovali a skackali a zase tancovali a zase skackali.“

Grázlik Gabo si zívol. „Okopíroval si Sisu a tancujúce sedmokrásky.“

„Neokopíroval,“ bránil sa Vzorný Vilko.

„Okopíroval.“

„Neokopíroval.“

„Prestaň, Gabo,“ zakročila mama. „Tvoj príbeh je veľmi pekný, Vilko. Pokračuj, čo bolo potom?“

„Víly sa starali o dúhu, umývali ju a oprašovali. Každá víla dennodenne leštila svoju farbu dúhy. Jedného dňa pozreli hore. Bedaprebeda! Všetky farby z dúhy zmizli.“

„Dofrasa, zavolajme polišov,“ odfrkol Grázlik Gabo.

„Mama, Gabo mi skáče do reči,“ zapišťal Vilko.

„Buď ticho, Gabo,“ napomenula ho mama.

„Víly utekali rýchlo za kráľovnou a oznámili jej, čo sa stalo,“ pokračoval Vilko. „‚Farby spadli z dúhy na zem,‘ plakali víly.

Koniec ukážky