Pochoduj, nebo zemři!

Josef Šnejdárek

Vydavateľstvo Zabudnuté knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

Táto kniha ani žiadna jej časť nesmie byť reprodukovaná a šírená v papierovej, elektronickej alebo inej podobe bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

Obálka Tomáš Jadroň

Všetky práva vyhradené.

ISBN 978-80-99966-34-6 (EPUB)

BYL JSEM POŽÁDÁN, abych napsal něco o sobě.

Snad se mnohé, co jsem tedy napsal, bude zdát neskromné. Ale žádná pomoc. Chtěl jsem se držet co nejblíže pravdy.

V Praze v létě 1938.

DĚTSTVÍ

Pamětní deska, hlásající, že „Zde se narodil Josef Šnejdárek“, je přibita na jednom mlýně na Jičínsku. Vůle byla dobrá, skutečnost jiná. Narodil jsem se v Napajedlích na Moravě; musíte-li to vědět: 2. dubna roku 1875.

Když mi byly čtyři roky, zjistil jsem, že v Napajedlích nezastavují rychlíky. Rozhodl jsem se zakročit. Jednoho dne jsem si stoupl mezi koleje a máváním čepice jsem přiměl vlak k tomu, že zastavil — ovšem až těsně přede mnou.

Strojvedoucí sestoupil s lokomotivy, přehlédl ihned situaci a vyřídil celý případ tím, že mi dal pohlavek, až jsem sletěl s náspu.

Žádné vyšetřování, žádné řeči, žádné hlášení. Tento strojvůdce mi utkvěl v paměti jako jeden z nejrozumnějších mužů, které jsem v životě potkal.

Záměna Napajedel s Jičínskem není ovšem nahodilá.

Jelikož jsem záhy ztratil matku (bylo mi 15 měsíců, zajímá-li to čtenáře), byl jsem dán k babičce, jakmile jsem dosáhl věku školou povinného. A babička vlastnila velký jičínský mlýn u rybníka.

My jsme vůbec jakási mlynářská rodina. Otce, mlynáře, zanesl osud — podporovaný neklidnou krví — z Čech na Moravu; a odtud, když má mladá krásná matka, Marie Šnejdárková, zemřela ve věku pouhých dvaadvaceti let, do Bulharska, do Vídně a bůhvíkam ještě.

Můj otec, Josef Šnejdárek, zemřel za světové války, doživ se 80 let. Byl jsem jeho jediným dítětem. Znovu se neoženil: žil s mojí matkou tři roky a byl 40 let vdovcem. O mých osudech věděl a měl radost, že jsem se stal důstojníkem.

Naposled jsem ho viděl roku 1898.

ŠKOLY

Do obecné školy jsem chodil v Jičíně, kde byl můj dědeček Vondrák starostou, a v Železnici. Mezi oběma obcemi je kraj, který se dosud nazývá „Na Šnejdárku“. Jsou to pole, která patřívala naší rodině. Odtud také pocházel můj otec. Tento Josef Šnejdárek se narodil v Jičíně.

První tři třídy reálky jsem si odbyl v Trutnově.

CHCI SE STÁT PAŠOU

Když mi bylo 13 let, rozhodl jsem se, že se stanu tureckým generálem, čili pašou. K tomu účelu jsem ovšem musil jíti do Cařihradu.

Měl jsem hliněnou kasu, do které jsem si spořil peníze, tu jsem si vyprázdnil do kapes. Potom jsem ze školního atlasu vytrhl mapy Dolních Rakous, Štyrska, Krajiny, Přímoří s Istrií a zemí balkánských. A tak jsem se vydal na cestu, bylo to 11. října. Rozumí se, že jsem nikomu nic neřekl, jelikož jsem se obával, že by mě moje rodina do toho Turecka nepustila.

Když jsem přijel do Vídně, vzal jsem si drožku, aby mě vyvezla na silnici, která vede do Terstu.

Drožkář mě vyvezl do Triester Strasse, tu jsem tedy z drožky vystoupil a nastoupil cestu pěšky do Terstu.

Trvalo 18 dní, než jsem se do Terstu dostal. Na cestě jsem přenocoval u dobrých lidí, pro které jsem si vymyslil a kterým jsem vyprávěl vždy jednu a tutéž historku:

„Jsem sirotek, mám známé v nejbližším městě (to město jsem vždycky nalezl na mapě) a jdu k nim.“

Velice jsem se obával četníků. Byl jsem přesvědčen, že všichni po mně pasou a že mají úkol, aby mě zas přivedli domů. Také jsem se jim zdaleka vyhýbal.

Jelikož jsem viděl, že ve Štyrsku nosí všichni muži kalhoty se zelenými lampasy, koupil jsem si takové kalhoty, abych nebyl nápadný.

Jednoho dne zase, když jsem zdaleka spatřil a podle jeho chocholu poznal četníka, začal jsem na sousední louce dělat kotrmelce v předpokladu, že četník, když uvidí chlapce hrajícího si na louce, jistě v něm nebude podezřívati uprchlíka zdaleka.

A tak jsem se pomalu přiblížil Terstu. Poslední noc jsem ztrávil v úzkém kanálu pod silnicí na výšinách Občianských u Terstu.

Zuřila bora. Větrem hnané kamení lítalo s hladké silnice.

V noci přišel dešť. Spal jsem v úzkém kanálu a probudil jsem se teprve, když mě voda již skoro unášela.

Druhý den ráno bylo krásně. S výšiny, na které stojí Občinský obelisk, spatřil jsem Terst a po prvé v životě moře. Bylo tmavomodré a zdaleka mířily lodi k přístavu.

Nechal jsem na sobě uschnout promočené šaty a sestoupil jsem do přístavu, abych se na ty lodi podíval zblízka. Měl jsem hlad. Koupil jsem si u pouliční kuchyně polentu.

Tato kuchyně nebyla luxusní a nebylo talířů. Kdo chtěl polentu, dostal ji na dlaň. Natáhnu tedy dlaň a prodavačka mi vyklopí velikou lžíci polenty na dlaň.

Ale v tomtéž okamžiku již byla polenta na zemi. Zbavil jsem se jí co nejrychleji, abych si nepopálil ruku. Pamatuji si ještě, že jsem si znamenitě pochutnal na slanečku v oleji. Stál mě i s chlebem 10 haléřů.

V Terstu se mi velmi líbilo. Nezapomněl jsem však na svůj plán, státi se v Turecku pašou, a vydal jsem se po dvou dnech na další cestu, kterou jsem zamýšlel začíti naskrz Istrií a Dalmácií.

Ale osud chtěl jinak. První den jsem se dostal až za město Capo d’Istria. Druhý den, bylo to o polednách a měl jsem za sebou již hodný kus cesty, když jsem se zastavil v jedné osterii při cestě, abych si tam koupil kousek chleba.

Tu zastaví před osterií osmahlý, vysoký muž v kroji Istrianů, složí se dvou mezků náklad prutů vinné révy a vstoupí do osterie, kde si poručí víno. Pak se se mnou dá do hovoru. Co jsem, kam jdu atd.

Posloužil jsem mu svou osvědčenou historkou. „Jsem sirotek, jdu do Zaderu, kde mám příbuzné.“ Muž na to: „Nechtěl bys jít ke mně? Já mám jen dvě malé dcerušky a chtěl bych mít také chlapce.“ Co jsem mu měl říci? Nechtěl jsem vzbudit u něho podezření a svolil jsem. Však já mu brzy uteču, řekl jsem si, protože do Cařihradu se dostat musím.

A tak jsme sedli na mezky a jeli. Brzy jsme odbočili se silnice, projeli nějaké vyschlé potoky, jeli kolem městečka na výšinách, až jsme spatřili roztroušené domky ve vinohradech a konečně osamělý bílý vlídný domeček.

Když jsme před tím domečkem seskočili s mezků, vyběhla dvě děvčátka mého stáří, chopila se mezků a odvedla je do stáje. Na prahu na nás čekala pěkná tmavá žena.

Uvnitř domku byla jen jedna místnost, která sahala až pod střechu. Stály tam tři ohromné sudy s vínem. Při jedné zdi veliký krb s lavicemi kolem. Nad krbem řetěz a kotel.

V kotli se něco vařilo, vůně byla příjemná. Ve vinici byla malá kamenná budka, jakási strážnice. Tato budka mi byla určena za obydlí. Bylo tam dobré, měkké seno.

Se mnou tam bydlil Makako, ohromný zrzavý vlčák. Byl jsem upozorněn, že je zlý, což jsem však nezpozoroval, jelikož jsme se ihned spřátelili.

Než se mi naskytla příležitost k útěku, minuly tři dni. Nevím, jaké jsem udal rodinné jméno, ale řekl jsem, že se jmenuji Nikita.

Byli to hodní lidé, ale nemohl jsem u nich zůstat. Chtěl jsem přece do Cařihradu. A tak jsem jednoho dne utekl.

Ještě dnes zní mi v uších volání mého hostitele: „Nikita, Nikita,“ když mě hledal.

Ale pěšky jsem již dál nešel. Začal jsem se obávati podobných setkání. Vrátil jsem se tedy do Terstu, ubytoval jsem se v šestém patře v Lloyd’s Hotelu a poslal jsem domů telegram, první to zprávu od té doby, co jsem byl upláchl.

Telegram zněl: „Buďte bez starosti Stop Jedu do Cařihradu, kde se stanu pašou Stop Pošlete peníze na cestu Konec Váš Josef.“

Peníze nepřišly, ale za tři dny byl jsem zavolán do hovorny hotelu. Čekal tam na mě můj strýc, který pro mne přijel, aby mě dovezl zase domů.

Nikdy jsem mu nezapomněl, že mi nedělal žádné výtky, nýbrž že byl ke mně vlídný.

Uplynulo 7 let. Absolvoval jsem kadetní školu a byl jsem důstojnickým zástupcem. Mnohokrát jsem myslil na svou příhodu v Istrii.

Hnětlo mě poněkud svědomí a chtěl jsem to napravit. Po vyjití z kadetní školy dostal jsem dovolenou. Rozhodl jsem se, že si zajedu do Istrie.

Nakoupil jsem tudíž stříbrné křížky a prstýnky, jakož i stříbrné hodinky a vydal jsem se na cestu.

V Terstu jsem si najal koně a jel jsem do Capo d’Istria.

Svou osterii jsem našel, odbočku se silnice také, jakož i městečko na vrchu, a konečně jsem spatřil domek ve vinici, který jsem hledal.

Den se schyloval ke konci. Stojím před domkem a volám. Z domku vystoupí muž a smekne. Řeknu mu: „Chtěl bych zde přenocovat.“ Muž odpoví: „Bude nám velikou radostí.“ Mezitím vystoupí z domu jeho žena a dvě krásná děvčata, jeho dcery, aby mě přivítaly.

Vstoupím dovnitř. Posadil jsem se s mužem na lavici ke krbu. Hovoříme. Vtom se vynoří zpod lavice mocná hlava vlčáka a začne mi lízat ruku.

Muž naproti vyskočí, jako by ho nožem píchl. Vztáhne ke mně ruce a volá: „Tys Nikita.“ Pes mě poznal, což utvrdilo muže v podezření, které pojal již od začátku. „Jsem,“ odpovím mu.

Večeře byla velmi radostná. Vytáhl jsem hodinky, křížky a prstýnky a bylo rozdělování.

Přijel jsem s úmyslem zdržeti se několik dní. Nemohl jsem však věděti, že děvčata budou tak krásná. Odjel jsem tudíž druhý den, abych uspořil zklamání sobě a snad i jiným.

KADETKA

Do reálky jsem po návratu z „Cařihradu“ už nesměl.

Místo čtvrté reálky jsem tedy udělal třetí třídu měšťanské školy. Do tohoto údobí spadá můj vstup do Sokola (1888, jednota Lomnice nad Popelkou).

Potom jsem vstoupil do pražské kadetky, neboť jsem chtěl být vojákem.

Kadetka byla dobrá instituce. Jak vojensky, tak sociálně. Učitelé většinou rozumní, všichni slušní. Rád vzpomínám na nadporučíka Mažurána, Chorvata; na nadporučíka Machana, jenž — Němec — neprojevoval nejmenší zášti proti českým žákům. Hlavně vzpomínám na učitele taktiky, hejtmana generálního štábu Rudolfa Krause. Později, za světové války, byl známým generálem. (Nezaměňovat s jeho bratrem Alfredem.)

Rudolf Krause, hejtman gštb, byl velmi oblíben u nás žáků, hlavně u Čechů, pro naprostou svou spravedlnost.

V kadetce jsem se učil znamenitě. Pamatuji se, že jsem byl nejlepším šermířem. Velmi mi to posloužilo později v cizinecké legii, kde jsem měl několik soubojů, a velmi mi to neposloužilo v rakouských posádkách. Být mladý a umět šermovat — to svádí k různým kouskům.

Jediné, co jsem neuměl, bylo tančit. Na společenskou výchovu se kladla — právem — velká váha. Každý musil bezvadně jíst, umět mluvit, musil vědět, co ve společnosti s rukama a s nohama — a také se vyučovalo tanci.

PENTLIČKA = SLEČNA

Dívky jsme ovšem v kadetce neměli. Při nástupu k tanci dostal každý druhý na rameno stužku, ʻpentličkuʼ — čímž se podle manévrového námětu stal dámou.

V druhé polovině tanečních zase „dámy“ dostaly zpátky svůj mužný charakter, a dosavadní páni se stali dámami.

Před tanečními hodinami jsem se zpravidla schoval.

Nemohl jsem se zbavit dojmu, že je muže nedůstojné poskakovat do taktu.

Za dojem jistě mylný jsem pykal po celý život. Dosud tančit neumím — leda s nožem v zubech bojový tanec Senegalců. Tomu jsem se naučil při nočním táborovém ohni svých Střelců. Melodie bubnů a píšťal strhnou každého, i Evropana.

S tím ovšem na taneční parket nemohu — ale život mě ostatně do tanečních sálů ani mnoho nevedl. Přesto říkám, že každý muž má umět tančit. Moc se člověk musí namáhat, aby mu to neumění žena odpustila. Každá to odpustí, když člověka blíž pozná, ale právě tancem se to bližší poznání usnadní...

Už jsem řekl, že na profesory i německé mám nejlepší vzpomínky. Ještě musím jmenovat profesora Funke-ho, byl z Železnice. O nějakém týrání chovanců v kadetce nemůže být řeči!

„PRVNÍ ROČNÍKU“

Do kadetky jsem vstoupil ve školním roce 1891—92. Stal jsem se podle prospěchu „prvním“ ročníku a v této vlastnosti jsem byl na příklad komandován jako zástupce kadetky do procesí o Božím těle. Baldachýn měl osm žerdí. Jedna z nich byla vyhrazena kadetce — prvnímu prvního ročníku.

Nesl jsem tedy žerď tak horlivě, že jsem šlápl na zlatou ostruhu důstojníka, jenž kráčel přede mnou. Byl to pražský velitel sboru, Exc. Feldzeugmeister hrabě Grüne. Ostruha se ulomila a zůstala ležet. Později jsem četl, že jeden pražský Corpskommandant byl o Božím těle stižen záchvatem šílenství. Nevím, který to byl — ale nebylo to mou vinou. Tenkrát se nestalo nic.

CÍSAŘ V PRAZE

Zase jako „první ročníku“ jsem byl komandován, abych hlásil nástup chovanců — úřední název byl „Zöglinge“ — císaři, jenž přijel do Prahy.

Pamatuji si, že jsem hlásil nástup 48 kamarádů.

Císař mi podal ruku a pronesl obvyklé tři otázky: jak se mi líbí vojenský život, čím je otec a jak se vede pánům rodičům.

František Josef I. byl tehdy velmi elegantní muž a hezký člověk. Uměl být velmi milý — měl dostatečnou praksi v císařském vystupování. Vždyť už tenkrát byl císařem skoro plných čtyřicet let. — Později ustrnul velmi na etiketě. Používal jí jako přehrady mezi sebou a lidmi.

Zpráva o císařově návštěvě kadetky ovšem přišla do novin se všemi podrobnostmi. O prázdninách jsem musil doma na vesnici ukazovat „ruku, kterou stiskl císař pán“ — jeden důstojník si mě dobíral, míním-li si vůbec kdy ještě mýt ruku císařem dotýkanou atd.

Konec ukázky