Pamäti z vojny a väzenia

(1914-1918)

Dr. Vavro Šrobár

Digitalizácia a úpravy: Občianske združenie Zabudnuté knihy

www.zabudnuteknihy.eu

V texte boli vykonané minimálne úpravy.

ISBN 978-80-99966-72-8 (EPUB)

ISBN 978-80-99966-73-5 (MOBI)

ČASŤ PRVÁ - RUŽOMBEROK-PEŠŤ-PRAHA

I. „NEM SZABAD.“ (NESLOBODNO.)

Pamätáte sa na prvé týždne svetovej vojny! V časopisoch maďarských hymny o víťazstvách našich. Zázračné bravúry „Červených čertov“, zbabelý útek ruského vojska, desiatky tisíc zajatých, revolúcie v Kyjeve, v Moskve, v Petrohrade, v Odese! A my mašírujeme, mašírujeme, ako na execírplacoch, hudba vyhráva, vojsko oduševnene bije sa za cisára, za národ (maďarský) a „za drahú vlasť“!

Takto nás zastihla vojna i v našom Ružomberku. Večerné fakľové pochody, lampióny, študenti a vlasteneckí advokáti, kupci, profesori, devy a ženy za teplých augustových večerov dlhými radami tiahli rušnými ulicami mestečka. Ulice ozývali sa vlasteneckými piesňami, kričalo sa „nech žije vojna!“, „nech žije vojsko“, „nech žije vlasť“ a všetko, čo rozpaľovalo nenávisťou zmaďarčené srdcia slovenské, ozývalo sa pod našim Chočom za tichých, nádherných nocí v Liptove.

Zástup zastal pred domom „panslávskych vodcov“, dotiaľ pokrikoval, kým sa mu neukázal niektorý zo slovenských vodcov a nezarečnil vojenskou slávou spitej mase – po vôli!

Byty naše, každý pohyb náš stopovali najatí špehúni. Prikrádali sa k nám na krok, počúvali naše hovory tesne za našim chrbtom. Ak sme sa zdržovali doma, boli sme podozriví, že kujeme tajnú zradu, ak sme sa ukazovali na nádražiach, keď prichádzali vlaky s ranenými, alebo s vojakmi, idúcimi na frontu, vytýkali nám, že demonštrujeme, že špionáž prevádzame, že sa tešíme z veľkého počtu ranených.

I povedali sme si, že budeme chodiť medzi „maďarskú“ inteligenciu, aby nás mali na očiach, a že aspoň kedy tedy dozvieme sa niečo, čo nie je v novinách a v hlučných, bombastických telegramoch, ktoré dala vláda vyvešovať na tabule výkladu v tlačiarni.

Tak sa zdalo, že toto bolo najlepšie riešenie, ako ujsť podozreniam zo zrady a špionáže.

Ale pre nás boli to muky: počúvať preuveličené žvásty, chvály a oslavy víťazstva „našich“. Chválospevy na Nemcov, na ich zázračnú disciplínu a neustále tupenie a hanobenie ruského a srbského vojska, ich generálov a dvorov. Vypočítávali sa dni, ba hodiny, kedy vtiahneme do Moskvy, do Petrohradu, do Belehradu, do Solúna.

Spravodajstvo mali Maďari a Nemci výtečne zriadené. Ani dobre zohraný kus na javisku nemohol účinnejšie pôsobiť na obecenstvo, ako ten ohromný anarát štátnych a súkromných kancelárií spravodajských.

Dlho to trvalo, kým začali sa miešať do tejto harmonie lží a klamu i hlasy rušivé, často akoby len náhodou zatúlané a cudzie v tej výtečne hranej komédii.

Otvárali nám listy rekomandované i prosté. Citovali k úradom a tam si ich dali otvárať. A museli sme si ich čítať a vysvetľovať. A keby bol niekto schválne napísal o zrade, o špionáži! Terorizovali nás na každom kroku, študovali naše tváre, náš hlas, naše posunky! A nech sme sa smútili, lebo sa radovali – všetko páchlo zradou. Kochali sa v nás tak, ako mačka, keď si zahráva s lapenou myškou.

Pani sedriálného sudcu asi piateho dňa vojny, pani dobrá a šľachetná, slovenského pôvodu, Skaličanka, moja pacientka, pribehla celá zdesená do mojej ordinačky a trhane a bojácne mi oznamovala, že o tri dni nás „všetkých“ poberú a kdesi na Maďaroch internujú. Že tadiaľto (Košicko-bohumínskou dráhou) idú vojská, že mi ich vraj pozorujeme, značíme, špiónujeme;. že ponad Ružomberok letel aeroplán, cudzí, ruský, a že sme mu dávali znamenie, že v noci krúžieva nad mestom, a zase zmizne v neznámej strane! To politické vrchnosti neznesú a my že musíme preč.

Armády naše víťazia – a doma strach z toho víťazstva?

V nedeľu poobede sme šli dľa dohovoru medzi „nich“. Bolo teplučké dopoludnie a v záhrade pod veľkým bazovým krom, pri hriadkach kvetov sa dobre sedelo.

Našli sme u dreveného, primitívneho z dosák zbitého stola „maďarskú“ inteligenciu miestnu: 5 vlasteneckých Židov. Dvoch advokátov, verejného notára, bankového úradníka, bohatého drevokupca – všetko vynikajúce veličiny nielen miestne, ale i stoličné. Všetci boli inteligentní, boli členovia zednárskej lóže a boli stĺpami maďarskej štátnej idey v panslávskom hniezde na severných hraniciach uhorskej krajiny.

Slovo viedol tučný advokát. Človek explozívnej povahy, útočný a nervózny. Šovinista z presvedčenia, syn dedinského krčmára, právnická autorita. Do vojny choval sa tolerantne k Slovákom. V procesoch národnostných hájil obžalovaných a bol aj právnym zástupcom slovenského peňažného ústavu. Človek skôr dobrý, ako zlostný. Vojna pripravila ho o rovnováhu ducha. O zhovievavosť. Bol spitý slávou maďarsko-nemeckou na poliach bitevných.

Keď sme my traja, miestny evanjelický kňaz, bankový riaditeľ a ja vstúpili do záhrady, oni už sedeli u dreveného stolíka, pod bazou a náhle zamĺkli. Bola reč o nás, alebo o našich veciach…

Po krátkom pozdrave, začal sa rozhovor. Prirodzene o vojne. Bolo to asi v prvých dňoch augusta.

Začal advokát, asi 45 ročný, človek chytrý, anekdotický, posmešný a úskočný. Okolo úst sa mu stále pohrával úsmev, ktorý prezradzoval rozkoš duše z toho, keď sa chystal protivníka vyprovokovať k hovoru, ktorým odhalil svoje vnútro a stál v svetle obžalovaného, alebo aspoň v svetle vinníka. Staval otázky krátko, neočekávane, prekvapoval. Drobné očká sa mu zavierali, žmurkali, tešili a radovali sa, keď dostal protivníka do úzkych. Skákal do reči, ukončoval reči besedujúceho prekvapujúcim záverom, ukazujúc mu, že on chytrák vie lepšie, čo chce protivník povedať, čo chce zatajiť. Chodil nejaký čas do rabínskej školy i zdá sa, že zostalo v ňom niečo z talmudistickej chytrosti, z ktorej si robil síce posmešky, ale ktorá dala formu jeho úsudkom a spôsobom myslenia. Bol ináč nevyčerpateľným vyprávačom rabínskych anekdot a múdrostí.

– Kedy budú Rusi v Ružomberku? – Náhle sa obrátil ku mne. Očká sa mu zasmiali, okolo úst zjavila sa zmyslne rozkošnícka ryha. Bleskom otočil tvár po spoločnosti, čítajúc z ich výrazu pochvalu a radosť, že ma takto vohnal do zmätku. Spoločnosť prekvapene očakávala, ako odpoviem na túto úskočnú otázku. Postrehnúc všetko toto, cítiac posmech a úzkosť – veď „naše“ víťazné armády chystali sa na Kyjev a na Moskvu – odvetil som mu vážne a chladne:

– Rusi nikdy k nám neprídu!

– No a parný valec, čo? Nepôjde valcovať Európu?

– My nie sme vlastenci z búdy, ani chlapci. Vojna je vec strašná a jej následky úžasné – odvetil som tónom prísnym.

Spoločnosť sa s odpoveďou neuspokojila, cítili výtku a podráždenie pre slová: „vlastenci z búdy a chlapci“.

Tučný advokát začal bubnovať prstami po stole a tvár mu začala rudnúť. Ostatní podopreli brady do dlane a uprene hľadeli na nás. Verejný notár, človek politicky skúsený, rečník dobrého mena a rozum pánov stoličných, chystal sa ma osloviť, alebo poučiť, napraviť a nemilý dojem zahladiť. Ale akosi neisto začínal a nedokončil reči. Zdalo sa mi, že má o mňa strach, že sa podrečiem a že bude z toho politická affaira. Ale všetko toto ma dráždilo a žiadalo sa mi, abych im povedal niečo trpkého, aby som ochladil ich fantastické plány o korunovácii Franza-Jozefa v Kyjeve, o rozdelení Ruska, o velikej maďarskej ríši a o všetkom tom, čo nás drtilo, potupovalo a rozhorčovalo. Jednak som cítil, že je nutno vysvetliť, poučiť, zdôvodniť tón a zmysel mojej odpovedi. I začal som miernym pokojným hlasom:

– Pánovia, vy ste ľudia inteligentní, ktorí myslíte, a nedáte sa zachvátiť horúčkou omamujúceho úspechu. Raz bude koniec vojny a rozvadené národy, aj diplomacia zasadne k zeleným stolom a bude chladne uvažovať a riešiť to, čo meč nikdy nerieši: Pokojné spolužitie národov Európy. Lebo vojna prestane a národy zostanú tam, kde sú, na svojom mieste. Čo s nimi? Či myslíte, že vojna táto nebude mať konca a že sa národy budú večne pobíjať a pustošiť jeden druhého? Tak čo potom? Mysleli ste na toto od prvej chvíle vojny?

Spoločnosť sa utíšila. Tváre zvážneli. I zdalo sa mi, že je vhodná chvíľa nakresliť obraz budúcna, ako som si ho vtedy predstavil.

– V Rusku nás „Austriakov“ nenávidia. Nemci z ríše majú veľký vplyv na prvých miestach, u cárskeho dvora, u štábu, v generalite, v priemysle i v obchode, medzi politikmi i v guberniách. Oni nás tam omaľovali a keď bude zle, zvalia všetko na nás. Nemci idú do vojny za svoje cieľe, nie za naše. My sme im len nástrojom. A keď bude dobre, či zle, nástroj sa odhodí a my zaplatíme účet tejto strašnej vojny. Pamätajte si, čo vám dnes hovorím. Uvidíte, že tak bude. Nemcov možno poraziť, ale nie premôcť. My či vyhráme“, či „zvíťazíme“, v každom prípade budeme znivočení, na mizinu privedení… to je moja mienka.“

Po slovách týchto nastala pravá búrka výkrikov, hnevu, urážky, zloby.

Tváre sa zamračili, ťahy pokrivili, oči hnevom iskrili. Notár zosmutnel, oči jeho hovorili: Myslel som si hneď, že tento človek nejakú nešikovnosť vykoná, z čoho budú opletačky! Tučný advokát zrudnul do modra, nozdry nosa sa mu šírili a ťažko lapal vzduch. Konečne uderil päsťou na stôl a vysokým, piskľavým, skoro chlapeckým hlasom zakričal:

– Így nem szabad beszélni! Takto neslobodno hovoriť a opakoval to stupňovane tri razy: Neslobodno, neslobodno, neslobodno! To je zrada, ba to je ešte čosi horšieho…

– Povedali sme si pánovia, že každý z nás povie mienku o všetkých udalostiach. A vy –

– Nem szabad, nem szabad! kričal tučný advokát, rozčuľujúc sa do porážky…

Spoločnosť sa rozišla k iným stolom. Zasadli ku hre v karty. Za chvíľu nastalo ticho.

My Slováci sme tiež odišli a riekli sme si, že s týmito ľuďmi viacej o vojenských a politických udalostiach hovoriť nebudeme. Dali sme si na to slovo a dodržali sme ho do ukončenia vojny.

Koncom júna roku 1920. zišiel som sa v Bratislave s ružomberským verejným notárom na ulici. Žaloval sa, že je židovstvo nespokojné s mojím režimom. Vyložil som mu, čím bolo židovstvo pred vojnou a ako sa chová v novom štáte, a ako sa chovalo za maďarského panstva.

– Vy židia dnes máte viac slobody, ako sme my, národ, mali. Môžete písať do časopisov a čítať aké chcete časopisy, môžete pracovať, kupčiť, organizovať sa slobodne, voliť, advokatúru prevádzať, bohatnúť a nikto vás v tom nehatí. Ste úplne slobodní a pamätáte sa na scénu zo záhrady u stola pod bazom, ako ste ma ukričali, ako ste ma zlobou zasypali a jako reval na mňa tučný advokát?

– Nem szabad! Neslobodno hovoriť.

II. RUŽOMBERSKÁ MAFIA.

Boli sme len traja: inžinier, pani Oľa a ja. Občas zväčšil sa náš počet na štyroch, piatich. Ale i v tom skromnom hlúčiku prežívali sme dobu vojny ako najšťastnejšia rodina. Zháňali sme správy, kde len sa dali: z novín domácich i zahraničných (švajčiarskych, českých, viedenských, berlínskych, peštianskych) od ľudí našich i cudzích, i od úradných medzi to: z pošty, z telegrafického úradu. Zrovnávali sme rôzne správy, kontrolovali ich hodnovernosť a tvorili si úsudky pevné. Ovšem hlavným prameňom bola naša pevná, ani okamih neochvejná viera, že vojnu „my“ prehráme, že zvíťazí Dohoda a hlavné slovanské národy že vydobyjú si slobody, ktorá im dľa logiky dejín v tomto století náleží.

Žili sme ako deti, tešili sme sa z dobrých správ, zlé sme hľadeli vysvetliť dočasným neúspechom, plánom, taktikou, nehotovosťou.

Schádzali sme sa v úzkom komptoáre pani Oly v obchode jej muža, ktorý viedla neobyčajne šikovne, keď muža zavolali na frontu. Komptoár bol vedľa obchodnej miestnosti a dostať sa doňho bola často vec obtiažna: cez húf ľudí, nakupujúcich denné potreby. Na ulicu viedol zamrežovaný a železnou roletou opatrený oblok. Ak sa zišlo v ňom desať ľudí, už sa nemali kam hnúť, tým menej si sadnúť. Wertheimka, písacie stolíky, dve stoličky a výklenok obloka boli miesta, kam sa človek mohol oprieť.

Keď sa priblížila v lete siedma a v zime šiesta hodina, každý z nás pospiechal do komptoáru, aby „nabral“ nových správ, aby sa zúčastnil výkladu udalostí, potešil sa a obrnil proti záplave senzačných správ, a proti verejnej mienke o úplnej porážke Dohody.

Sedávali sme na „svojich“ miestach. Pani Oľa u písacieho stolíku, inžinier na doske okna, ja na stoličke pod telefónom.

Vymenili sme si bežné správy, dopĺňali a kombinovali budúce udalosti z nich a potom nastalo mlčanie. Inžinier fajčil cigaretu, pani Oľa založila si cukrík a ja dymil z cigary. Inžinier referoval z francúzskych a maďarských novín, ja z českých, maďarských, pani Oľa z Pester Lloydu, alebo ešte z francúzskych. Vyzbrojení sme boli generálnymi mapami a všelijakými lexikónmi. Vojenských správ sme nikdy nečítali bez kontroly na mape. Každé nepatrné slovo, výraz, zvrat správy skúmali sme kriticky.

Uznať treba, že prvý mesiac vojny pripravoval nám nemilé prekvapenia.

Samé víťazstvo u „našich“, samá zbabelosť u Rusov, hlúposti a chyby dohodových štábov. Jako to je možno? Rusi majú predsa japonskú vojnu za sebou, nemožno, že by sa v nej neboli ničomu naučili! A naši generáli sú samí vojnoví géniovia. Všetko sa im darí ako na šnúre. Voľakde je tu omyl, snáď klam, snáď úmyselný podvod. Oh, vtedy sme my ešte nevedeli čítať ani novín, ani úradných správ našeho generálneho štábu.

Konečne sme ich prichytili pri lži.

Bolo to okolo 6. septembra 1914.

Bol som kdesi na dedine a vlakom som sa vracal domov. Vo vozni som dostal peštianske číslo „Az Estu“. Chcejúc ho doma pozorne prečítať, strčil som ho do vrecka. Doma na ulici predávali tiež „Az Est“ a zabudnúc, že mám číslo u seba, kúpil som ešte od predavača. V ordinačke uložil som sa na diván a zbadám, že mám dvoje čísel. Zo zvedavosti zrovnávam stránky toho istého čísla a prekvapený vidím, že posledná stránka čísla listu je rôzneho textu.

Naša, pre vidiek, plná víťazných správ, peštianska dáva tušiť čosi neočakávaného, akoby ústup, lebo porážku rakúsko-uhorskej armády. Študujem, zrovnávam, čítam, rozumujem: podivná vec! Telegramy majú jeden dátum, miesto a hodinu, predsa rôzny obsah?… Tu víťazstvo – tam jakási nehoda, prekvapenie našej armády! Bolo okolo 5. hodiny. Idem k inžinierovi, vesele mu oznamujem:

– Prvý podvod je už tu! Čítaj toto a potom toto!

Inžiniera som zastihol v tlačiarni jeho švagrinej. Študoval francúzsky lexikon. Bol prekvapený a na tvári jeho zračilo sa milé prekvapenie. Zapálil zbežne cigaretu, polykal dym a vyfukoval ho do protivnej sklenenej steny rozčúlene a kvapne. Pohladil noviny, akoby im chcel vďaku vysloviť, a zvolal:

– Dôkladná porážka našej armády! To je správa, to je radosť, doktore čo? – Vstával a sedal rozčúlením a až teraz mu napadlo, že stojím. Vzal stoličku a usadil ma do nej. Správy ,,Az Estu“ čítali sme raz, dvakrát, desaťkrát a vždy sa nám jasnejšie ukazovalo že naša armáda uteká že je rozbitá, že štáb stratil hlavu, že Rusi dostali našich do klepca.

– Poďme k pani Ole – navrhol.

– Ešte je len pol šiestej.

– Takúto správu musíme zdeliť hneď a ju osláviť. Šli sme. Inžinier nahodil si dlhý rysavý zvrchník, ja svoju pelerínu. A vykračovali sme si ulicami mesta ako ľudia, ktorí našli veliký poklad, a idú ho niekam slávnostne uložiť. Peštianske vydanie ,,Az Estu“ opatroval som ako vzácny klenot na prsiach. Snáď mi nikdy nebol novinársky papier tak vzácny, ako tento.

V obchode pani Oly na Kráľovskej ulici bolo sveta do umačkania. Bola ustatá a mrzutá. Rútili sme sa ku predu masou kupujúcich, tlačili napravo, naľavo.– zahli cez pulty do komptoáru. Inžinier zavolal ju menom, aby prišla. Ľudia sa na nás nevľúdne pozerali, lebo sa blížila záverečná hodina a kupujúcich bolo mnoho.

V komptoáre sme si zasadli na svoje miesta. Z úst drali sa nám krátke poznámky radostného vzrušenia. Zapálili sme si a uložili na stolík pani Oly dokumenty vzácnej ceny. Pani Oľa prišla za malú chvíľku. Pozerala, ,,po očku“ na nás, a hneď vytušila, že máme niečo kromobyčajného a vážneho.

– Som rada, že ste ma odvolali. Už som celá oblbnutá tým svetom. A nikomu nevyhovieš. Ceny stúpajú a ľud nechce uznať, nuž sa vadia s nami. – Tak čo, čo máte? – A na jej tváričke objavil sa akýsi ironický úsmev.

Takýto úsmev u kohokoľvek iného bol by nás porazil, nahneval, rozladil, ale jej úsmev prezrádzal akúsi dobrodušnú zhovievavosť, akúsi teplotu srdca.

Ona sa málo kedy oduševňovala, správam neverila, ba raz keď Rusi víťazne postupovali, frontu našich prerazili a státisíce rakúskej armády zajali, s určitým presvedčením tvrdila, že ona zná Rusov, že to Rusi nejak skazia, prehrajú, ubiť se nechajú, lebo, že Rusi sú mocní iba v obrane, a nie v nápade. A tá ruská štátna moc že stratí hlavu, alebo že sa zapredá Nemcom a že z tej vojny bude pre nás Slovanov iba škandál. Vtedy sme sa na ňu z vysoka usmievali, ale počas ďalších udalostí ruských, neraz sme jej dávali za pravdu a obdivovali jej kritičnost‘ a znalosť ruskej duše. Ona znala Rusko, lebo tam žila svoj mladý študentský vek. A čosi ruského zostalo jej i na Slovensku: jej priamosť, naprostá bezobradnosť a samostatnosť v úsudku a v chovaní. Táto maličká, drobná osôbka bola samá energia, samý rozum a kritika. V rozhovore s ňou si mal dojem, že stojí pred tebou ruský študent, trochu anarchista, trochu filozof, trochu umelec a nadovšetko človek úprimný, dobrý, širokej povahy a internacionálneho rozhľadu a citu. Naše spoločenské pomery ju tiesnili, naše spoločenské zvyky ju dráždili a preto vyhľadávala akoby úmyslné konflikty s rodinami a s našim tradicionálnym slovenským rodinným životom. Bola postrachom v rodine, nad ňou zalamovali ruky, kým si nevybojovala samostatnosti a uznania. Keď si sa zadíval do jej čiernych hlbokých očí, zdalo sa ti, že stojí pred tebou nevinný tvor, dobrák, keď si si však všimnul jej úst a briadky, videl si prekvapujúci rozpor vo výraze: tam dobrota, tu irónia, tam priamosť a tu výraz sklamania, trpkosti. To ťa zmiatlo na prvý pohľad. Čomu veriť? Očiam, či ústam?

– Čo máme? – začal slávnostne inžinier. – Velikú vec, Olinka! Zbili nás na pazderie! Tu sú maďarské správy.

Pani Oľa neznala maďarsky. I chytil noviny inžinier a s dôkladnosťou nemeckého profesora vyložil jej dopodrobna všetko, čo noviny napísali, ako som k nim prišiel, ako náhodou objavil dvojitý text toho samého čísla. Pani Oľa sa usmievala a zastrčila ruky do vrecák čierneho sieťového kabáta temer až po lakte.

– No, ak je to pravda…

– Ale dovoľ, Olinka, ako možno pochybovať? Keď si to sami Maďari napísali.

– Aká ste protivná! Predstavte si, ako vec vyzerá v skutočnosti, keď štáb dal rozoslať takéto telegramy. Pani Oľa, to je rozklad armády a začiatok konca – potvrdil som ja, zabaliac sa po bradu do peleríny.

– Tak oslávime dnes večer prvé naše víťazstvo! –

– Jako? – pýtam sa.

– Spevom, vínom, čajom, alebo malinovou šťavou! Ako chcete – dodala ironicky.

– Všetko jedno, ale oslávime.

Do večera sme oznámili mládeži, že sa oslavuje víťazstvo naše a že bude spev. Speváčky nech sa pripravia. Rozumie sa samo sebou, že sa prísne zakázalo o tomto hovoriť pred Maďarmi.

No niekto predsa vyzradil „dobrý chýr“ a v meste nastal nepokoj a zmätok v úradných a vlasteneckých kruhoch.

I zasadol mestský kapitán so svojimi dôverníkmi a uzniesli sa, že dnes pôjdu celú panslávsku bandu chytiť a zavrieť.

Ktosi im dokázal, že dnes pôjdu Slováci večer na vrch Čebrať, tam že budú dávať znaky ruským lietadlám, ba že tam budú i ruskí špióni, a že všetko –môžu polapať na mieste a za horúca. Mestský podkapitán sa aj skutočne vybral s dvoma vlasteneckými advokátskymi koncipientmi a s dvoma policajtami a strážili vlasť na Čebrate až do svitu. Ale „panslávska banda“ oslávila víťazstvo v kruhu slovenskej mládeže spevom a hudbou na byte pani Oly..

Naše správy a kombinácie ukázali sa za pár dní skoro navlas pravdivými. Tieto chýry leteli Slovenskom, naši ľudia si ich šeptom zdelovali a povesť ružomberského prameňa stala sa vierohodnou a – tajomnou. Odkiaľ to vedia? Ako to vedia? – kládli si našinci otázky a fantázia ľuďská vybájila veci ohromné a nehorázne… Spojenie so zahraničím, tajná telegrafia bez drôtu, kuriéri nocou sa zjavujúci… schôdzky na horách, za temnej noci… tajný spolok a prísna prísaha…

Po tejto prvej priaznivej správe, naučili sme sa novým spôsobom čítať správy a vôbec noviny centrálnych mocností. A krome toho začali sme študovať národohospodárske, finančné, vojenské,zásobovacie a dopravné pomery všetkých válčiacich štátov. Po bedlivom zhotovení bilancie, vychodilo nám, že centrálne mocnosti vojnu prehrať musia, lebo v určitom čase budú mať nedostatok všetkého: obilia, peňazí, vojska, šatstva, obuvi, atď. Mali sme na kilo vyrátanú úrodu, zásoby a dovoz obilia z cudziny. Z rozličných štatistík sme vypočítali, koľko môžu mobilizovať v tom a v tom veku ľudí. Vypočítali sme, koľko mŕtvych a ranených bude dľa skúsenosti z posledných vojen.

A tak naše kombinácie nabývali pevnosti a istoty a sebavedomie naše vyrástlo nesmierne. Do Ružomberku chodili sa ľudia kriesiť a tešiť. My sme tým horlivejšie zbierali správy a rozširovali svoje vedomosti.

Zdá sa, že už teraz treba hovoriť o druhu ľudí, ktorí nám túto prácu jednak obťažovali, jednak nútili nás, aby sme i sami kriticky rozoberali všetko, čo sa týkalo vojenských udalostí doma i na frontách.

Koniec ukážky