Nevinnosť otca Browna

Gilbert Keith Chesterton

text z pôvodného vydania z roku 1944

Obálka: Remix of John Atkinson Grimshaw

Digitalizácia a úpravy: Občianske združenie Zabudnuté knihy

Vydavateľstvo Zabudnuté Knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

Táto kniha ani žiadna jej časť nesmie byť reprodukovaná a šírená v papierovej, elektronickej alebo inej podobe bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

Všetky práva vyhradené.

ISBN 978-80-99966-36-0 (EPUB)

I.Modrý kríž.

Medzi striebornou stuhou rána a zelenou, ligotajúcou sa stuhou mora pristála v Harwichu loď a vypustila kŕdeľ ľudí ako múch. Medzi nimi muž, ktorého nám treba sledovať, nebol ničím nápadný – a neželal si ním byť. Nebolo na ňom nič nezvyčajného, okrem akéhosi rozdielu medzi sviatočnou jarosťou jeho obleku a úradnou vážnosťou jeho tváre. Jeho úbor skladal sa z ľahkého jasnošedého kabáta, bielej vesty a bieleho slameného klobúka so šedomodrou stuhou, kým jeho vychudnutá tvár bola opálená, končila čiernou briadkou po španielskom spôsobe a pripomínala goliere z časov kráľovnej Alžbety. Fajčil cigaretu tak vážne ako zaháľač. Nič nenasvedčovalo skutočnosti, že šedý kabát skrýva revolver, že biela vesta ukrýva policajný odznak a že slamený klobúk prikrýva jednu z najbystrejších hláv Európy, lebo bol to sám Valentin, náčelník parížskej polície a najpovestnejší stopovač sveta, prichádzajúci z Bruselu do Londýna, aby previedol najväčšie zatknutie storočia.

Flambeau bol v Anglicku. Polície troch štátov stopovali veľkého zločinca z Gentu do Bruselu, z Bruselu do Haagu a predpokladalo sa, že Flambeau využije nezvyklostí a zmätku, ktorý narobil eucharistický kongres, konaný práve vtedy v Londýne. Núkala sa veľká pravdepodobnosť veriť, že Flambeau bude cestovať ako farár, alebo tajomník, vyslaný na kongres, ale pravda, Valentin nemohol si byť istý, lebo pokiaľ šlo o Flambeau, nemohol si byť nikto istý ničím.

Už mnoho rokov tomu, čo tento obor zločinu náhle prestal udržiavať svet v nepokoji a keď ustal, ako sa hovorí, od smrti Rolandovej nastal veľký pokoj na zemi. Ale vo svojich najlepších (myslím, pravda, najhoršie) dňoch bol Flambeau postavou takou význačnou a medzinárodnou ako Kaiser. Temer každého rána oznamovali denníky, že unikol následkom nejakého nezvyčajného zločinu tým, že spáchal iný. Bol to Gaskoňan obrovskej postavy a fyzickej odvahy a o výbuchoch jeho siláckeho temperamentu rozprávali sa najnemožnejšie historky; ako obrátil juge d‘ instruction hore nohami, aby »mu trochu poupratoval v mozgu«; ako utekal po Rue de Rivoli, nesúc pod každou pazuchou policajta. Ale treba mu priznať, že svoju fantastickú telesnú silu používal zväčša v týchto krvavých, čo aj neúctivých výjavoch; väčšina jeho zločinov pozostávala z prešibaných lupičstiev vo veľkom. Ale každá jeho krádež bola temer úplne novým hriechom a mohla tvoriť samostatnú historku. On založil veľkú Tyrolskú mliekársku spoločnosť v Londýne bez mliekární, bez kráv, bez povozov, ale s tisícom odberateľov. Obsluhoval jednoducho tak, že prekladal malé nádoby, stojace pred dverami zákazníkov, pred dvere svojich odberateľov. On udržiaval s istou mladou dámou, ktorej všetky poštové zásielky zadržiavali, nevysvetliteľne tajnú korešpondenciu tak, že fotografoval svoje drobulinké správy na doštičky mikroskopu. Nejeden z jeho výčinov charakterizuje úžasnú jednoduchosť. Hovorí sa, že kedysi premaľoval v ulici všetky domové čísla za najtmavšej noci len preto, aby dostal do pasce nejakého cestujúceho. Vie sa, že on vymyslel prenosné poštové schránky, ktoré staval na nárožia ulíc v tichých predmestiach, aby cudzinci mali kde vkladať svoje poštové poukážky. Napokon ho poznali ako úžasného akrobata; navzdory svojej ohromnej postave vedel skákať ako lúčna kobylka a miznúť v korunách stromov ako opica. Preto veľký Valentin, keď sa vydal na cestu, aby našiel Flambeaua, uvedomoval si veľmi jasne, že jeho dobrodružstvo sa skončí nájdením hľadaného.

Ale ako ho mal nájsť? To zamestnávalo neprestajne myšlienky veľkého Valentina.

Bola tu jedna vec, ktorú Flambeau pri všetkej svojej obratnosti v prestrojovaní nemohol zakryť, a tou bola nezvyčajná výška jeho tela. Keby Valentinovo bystré oko bolo zazrelo vysokú predavačku jabĺčiek, vysokého granatiera, alebo i dosť vysokú vojvodkyňu, bol by ich na mieste zatkol. No na celej ceste vlakom nenašiel nikoho, koho mohol pokladať za prestrojeného Flambeaua práve tak, ako sa nemôže prestrojiť mačka za žirafu. Pokiaľ šlo o ľudí na lodi, bol spokojný, a z tých, ktorí pristúpili v Harwichu, alebo cestou, ostávali už iba šiesti: železničný úradník malej postavy, idúci až na konečnú stanicu, traja celkom malí obchodní záhradníci, ktorí pristúpili o dve stanice ďalej, jedna vdova veľmi malej postavy, prichádzajúca z malého mesta v Essexu a veľmi malý rímskokatolícky kňaz, ktorý nastúpil v malej essexskej dedinke. Keď sa dostal k tomuto poslednému, Valentin hneď sa ho vzdal a temer sa usmial. Malý kňaz mal tvár okrúhlu a tupú ako knedľa z Norfolku, oči mal prázdne ako Severné more a mal niekoľko hnedých, do papiera zabalených balíčkov, ktoré stačil všetky odrazu pozbierať. Eucharistický kongres dozaista vytiahol z vidieckych kútov nejedného podobného tvora, bezmocného ako krtica, vykopaná zo zeme. Valentin bol skeptik pravého francúzskeho vzoru a nemal rád kňazov. Vedel však cítiť s nimi súcit a tento malý budil súcit v každom. Mal veľký ošarpaný dáždnik, ktorý mu každú chvíľu padal na podlahu. Zdalo sa, že ani nevie, kde je pravý koniec jeho spiatočného lístku. Prostodušne vysvetľoval každému, že si musí dať dobrý pozor, lebo v jednej z tých svojich mnohých hnedých škatúľ má niečo zo skutočného striebra »s modrými kamienkami«. Nezvyčajná miešanina jeho essexskej tuposti a svätej prostodušnosti zabávala Francúza, až sa kňaz predsa len dostal nejako do Tottenhamu so všetkými svojimi škatuľami a vrátil sa pre svoju cigaru. Valentin mal pritom ešte toľko dobroty, že ho varoval, aby nerozprával každému o tom striebre, keď chce, aby mu ostalo. Ale nech hovoril Valentin s kýmkoľvek, oči mal otvorené pre niekoho iného, či bohatého alebo chudobného, muža alebo ženu, no hľadal neprestajne niekoho, ktorý by bol dobrých šesť stôp vysoký, lebo Flambeau bol ešte o štyri palce vyšší.

Vystúpil v Liverpoolskej triede presvedčený, že doposiaľ nikde nenaďabil na hľadaného zločinca. Pobral sa potom rovno na Scotland Yard, aby predložil svoje papiere a zaistil si pomoc pre prípad potreby. Potom si zapálil cigaretu a dal sa na dlhú obchôdzku londýnskymi ulicami. Idúc triedami a námestiami za Viktóriou, zrazu zastal. Bolo to staromódne námestie, veľmi typické pre Londýn a práve v tej chvíli plné ticha. Vysoké, jednoduché domy na okolí vyzerali súčasne i zachovalé i neobývané; záhon krovia v prostriedku námestia zdal sa byť opustený ako zelený ostrovček v Tichom oceáne. Jedna zo štyroch strán bola oveľa vyššia než ostatné, ako trón s baldachýnom a táto strana bola prerušená, ako sa to v Londýne niekedy robieva – reštauráciou, ktorá ako by bola na toto miesto zablúdila zo Soho. So zakrslými rastlinami v hrncoch a dlhými, žlto-biele pruhovanými okenicami bola budova veľmi nápadná. Vyčnievala vysoko nad ulicu a, tiež podľa londýnskeho spôsobu plátania, k vchodu do budovy viedli schody, vzbudzujúc dojem, že je k budove pristavený požiarny rebrík. Valentin stál a fajčil pred tými žlto-bielymi okenicami a dlho ich pozoroval.

Na zázrakoch je najneuveriteľnejšia tá skutočnosť, že sa vyskytujú. Len málo oblakov na oblohe býva zachytené ľudským okom. Strom týči sa v krajine pri nejakej pochybnej ceste v presnej, určitej podobe otáznika. Sám som sa o týchto veciach presvedčil za posledných niekoľko dní. Nelson umiera v okamihu víťazstva a muž menom Wiliams náhodou zabije muža menom Williamson; znie to temer ako vražda dieťaťa. Jednoducho, v živote nachodíme skutočnosti, ktoré sa týkajú navzájom sťaby pôsobením nejakého šaška a toto často ujde pozornosti tých ľudí, ktorí rátajú vždy len s prózou, ako to vhodne vyslovil Poe v svojom paradoxe, že poznanie musí počítať s nepredvídaným.

Aristid Valentin bol hlboko francúzsky a francúzsky rozum je najmä a výlučne rozumovaním. Nebol len »mysliacim strojom«, lebo je to nezmyselná fráza moderného fatalizmu a materializmu. Stroj je len preto strojom, že nemôže myslieť. On však bol mysliaci muž a súčasne jednoduchý muž. Všetky jeho obdivuhodné úspechy, ktoré zdali sa byť čarodejníctvom, dobyl únavnou logikou, jasnou a presnou francúzskou myšlienkou. Francúzi elektrizujú svet nie nadhodením nejakého paradoxu, ale truismom. Uskutočňujú truismus do takých dôsledkov – ako vo francúzskej Revolúcii. Ale práve preto, že Valentin vedel myslieť, poznal tiež hranice rozumu. Len ten, kto nevie nič o motoroch, hovorí o poháňaní motorov bez petroleja; len ten, kto nevie nič o myslení, hovorí o rozumovaní bez pevných, nepopierateľných základov. Valentin nemal nijaké prvé základy. Flambeaua nepristihol v Harwichu a keď sa nachodil v Londýne vôbec, mohol byť niečím medzi tulákom vysokej postavy na Wimbledon Common a rečníkom vysokej postavy, popíjajúcim práve v hoteli Metropol. V tejto úplnej nevedomosti mal Valentin svoj spôsob nazerania a vlastnú metódu.

V takých prípadoch počítal s nepredvídaným. V takom prípade, keď nemohol sledovať dráhu rozumu sledoval starostlivo dráhu nerozumu. Miesto, aby šiel na pravé miesta – do banky, na policajné stanice, na rendez vous – chodil systematicky na nepravé miesta; klepal na dvere každého prázdneho domu, prevrátil každý cul de sac, prešiel každou ulicou, uzavretou navŕšeným smetím a rumísk, obišiel každú krivú uličku, ktorá ho zvádzala. Hájil tento neprirodzený spôsob celkom logicky. Hovorieval, že najhoršie je, keď niekto má nitku, ale vraj najlepšie je, keď nemá vôbec žiadnu nitku, lebo potom sa mu naskytá možnosť, že nejaká nezvyčajnosť, ktorá upúta oko prenasledovateľa, mohla práve tak upútať oko prenasledovaného. Niekde musí človek začať a najlepšie je, keď začne tam, kde sa azda druhý zastavil. Ten rad schodov ku vchodu, tá pokojnosť a úhľadnosť reštaurácie vzbudili jemnú, romantickú fantáziu detektíva a prinútili ho rozhodnúť sa začať na verímboha práve na tom mieste. Vyštveral sa hore schodmi, posadil sa za stôl pri obloku a rozkázal si čiernu kávu.

Predpoludnie už pokročilo a on doposiaľ neraňajkoval. Na susedných stoloch videl slabé znaky raňajok iných ľudí a to mu pripomenulo vlastný hlad; rozkázal si teda dodatočne vajíčko na mäkko, nasypal v zamyslení trochu cukru do kávy, mysliac pritom nepretržite na Flambeaua. Spomínal, ako raz Flambeau uvrzol pomocou nožničiek na nechty a inokedy zas pomocou požiaru v dome; raz tak, že vraj musí platiť za nevyplatený list a inokedy zas tak, že zaviedol ľudí dívať sa ďalekohľadom na kométu, ktorá vraj zničí svet. Svoj detektívny mozog považoval práve za taký dobrý, ako je mozog zločinca, čo bola pravda. No predsa si jasne uvedomoval, že je v nevýhode. »Zločinec je tvorivý umelec, kdežto detektív len prostý kritik«, riekol si, kyslo sa usmievajúc a zdvihol šálku kávy. Postavil ju však veľmi rýchle, poznávajúc na prvý dúšok, že si do kávy nasypal soli.

Podíval sa na nádobu, z ktorej biely prášok vzal. Bola to zrejme cukornička, určená tak rozhodne na cukor, ako fľaša šampanského na šampanské. Divné mu bolo, prečo má v nej soľ. Chcel sa presvedčiť, či je v miestnosti aj viac pravoverných nádob. Hej, našiel dve plné soľničky.

Azda je tu tiež nejaká špecialita v obsahu soľničiek: bol v nich cukor. Po tomto poznaní rozhliadol sa po reštaurácii s tvárou, javiacou nový záujem. Chcel vidieť, či sú tu ešte iné znaky toho nezvyčajného umeleckého vkusu a rozmaru, ktorý dával cukor do soľničky a soľ do cukrovnice. Okrem nepekného fľaku po nejakej tmavej tekutine na jednej z bielo tapetovaných stien celá miestnosť zdala sa čistá, v poriadku udržiavaná, ktorá nejavila znaky nezvyčajnosti. Zacengal na čašníka.

Keď zriadenec pribehol, v tej včasnej hodine rozstrapatený a s očami krvou podbehnutými, žiadal ho detektív (ktorý si vysoko cenil prosté formy humoru), aby ochutnal cukor a presvedčil sa, či slúži dobrému menu hotela. Následok bol, že čašník zívol a ospalosť ho razom prešla.

– Servírujete tento podarený vtip každé ráno? – spýtal sa Valentin. – Neznechutilo sa vám ešte zamieňať cukor za soľ?

Čašník, vycítiac iróniu týchto slov, uisťoval ho, zajachtávajúc sa, že podnik nemá takýto úmysel a že je to dozaista nejaký zvláštny omyl. Vzal cukorničku, prezeral ju, potom vzal soľničku a prezrel ju tiež a jeho tvár bola čoraz väčšmi znepokojená. Napokon sa rýchlo ospravedlnil a odbehnúc, vrátil sa za chvíľu s majiteľom. Ten tiež preskúmal cukrovnicu a po nej soľničku a zdal sa byť tiež rozhorčený.

Zrazu čašník, akoby ani nemohol zvládnuť príval slov, čo sa mu nahrnul na jazyk, zajachtal:

– Myslím…, že to boli tí dvaja farári!

– Ktorí dvaja farári?

– Tí dvaja, – odvetil čašník, – ktorí obliali stenu polievkou.

– Obliali stenu polievkou? – opakoval Valentin, nazdávajúc sa, že počul práve nejakú taliansku metaforu.

Áno, áno, – riekol čašník rozčúlene, ukazujúc na tmavý fľak na bielej tapete, – vyliali polievku tam na stenu.

Valentin pozrel spýtavo na majiteľa, a ten mu prispel podrobnejšou správou.

– Áno, pane, – riekol, – je to pravda, i keď nemyslím, že to súvisí s cukrom a soľou. Prišli dvaja farári a pili tu včas ráno polievku, sotva sme podnik otvorili. Boli to veľmi tichí, ctihodní ľudia; jeden z nich zaplatil účet a vyšiel, druhý, ktorý bol zdĺhavejší v prípravách na odchod, zdržal sa o niekoľko minút. Napokon odišiel, ale než vyšiel na ulicu, schytil zrazu svoju šálku, v ktorej bolo do polovice polievky, a oblial stenu. Bol som práve v zadnej miestnosti a čašník tiež, kým som pribehol, našiel som už stenu obliatu a miestnosť prázdnu. Neutrpel som veľkú škodu, ale bola to veľká hanebnosť. Chcel som chytiť tých dvoch mužov na ulici, boli však už veľmi ďaleko, zazrel som už iba, ako bočili za roh na Carstairs Street.

Kým reštauratér dokončil, detektív už stál na rovných nohách s klobúkom na hlave a s palicou v ruke. Rozhodol sa už, že v úplnej temnote svojej mysle môže iba sledovať prvý nezvyčajný pokyn, ktorý sa mu naskytne a tento tu bol dosť nezvyčajný. Zaplatil účet, buchol sklenenými dverami a náhlil sa okolo rohu do druhej ulice.

Našťastie i v takýchto horúčkovitých okamihoch bolo jeho oko chladné a bystré. Čosi vo výklade sa mu mihlo pred očami ako blesk, musel sa vrátiť a pozrieť to pozornejšie. Bol to skliepok malého obchodníka so zeleninou a ovocím. Kopčeky tovaru boli tam vyložené na voľnom povetrí a na nich boli ceduľky s menom tovaru a jeho cenou. Vo dvoch oddeleniach, ktoré trčali najväčšmi do ulice, boli dve kôpky: pomaranče a orechy. Na kôpke orechov ležala ceduľka, na ktorej bolo napísané modrou kriedou: »Najlepšie tangerské pomaranče, dva za penny«, kým na kôpke pomarančov bola ceduľka s práve takým jasným a presným nadpisom: »Najlepšie brazílske orechy, 4 denáre za libru«. Pán Valentin prezrel tie dva nápisy a prišlo mu na um, že podobnú delikátne jemnú formu humoru videl, a to pred chvíľou. Upozornil zeleninára červených líc, ktorý práve neprívetivo hľadel na ulicu, na nepresnosť oznámení. Zeleninár nevravel nič, ale zlostne vymenil obidva lístky, dávajúc ich na miesto, kde patrili. Detektív, opierajúc sa elegantne o svoju palicu, prakticky prezeral skliepok. Napokon riekol:

– Odpusťte, prosím, pán môj, viem, že ma nič do toho, ale rád by som vám dal otázku z odboru experimentálnej psychológie a združovania myšlienok.

Červenolíci predavač díval sa zlovoľne, ale detektív pokračoval veselo, pohrávajúc sa s palicou.

– Povedzte mi, prečo mi tieto cedule, položené nemiestne v zeleninárskom skliepku, pripomínajú farársky klobúk, zablúdivší na výlet do Londýna? Alebo, keď som sa nevyjadril dosť jasne, aká tajomná súvislosť spojuje myšlienku na orechy, označené ako pomaranče, s myšlienkou na dvoch kňazov, jedného veľkého a jedného malého? – vyzvedal.

Oči obchodníka vystupovali z hlavy ako oči plža; na okamih sa zdalo, že sa vrhne na cudzinca. Napokon vybuchol hnevlivo:

– Neviem, či máte v tom prsty, ale keď sú tí dvaja vaši priatelia, môžete im povedať, že im rozbijem ich hlúpe kotrby, nech sú farári, alebo nefarári, keď mi ešte raz rozsypú moje jabĺčka.

– Ozaj? –– spýtal sa detektív súcitne – Oni vám rozsypali jabĺčka?

– Jeden z nich – vysvetľoval rozpálený zeleninár, – rozsypal mi ich po ulici. Bol by som toho blázna chytil, keby som nebol musel jabĺčka zbierať.

– V ktorú stranu išli tí farári? – vyzvedal Valentin.

– Tam do druhej ulice vľavo a potom cez námestie, – riekol druhý ochotne.

– Ďakujem, – riekol Valentin a zmizol ani rarášek. Na druhej strane námestia našiel strážnika a riekol:

Rýchle, videli ste dvoch farárov so širokými klobúkmi?

Strážnik sa rozosmial:

– Videl som ich, pane, a keď chcete vedieť, jeden z nich bol opitý. Stál uprostred ulice taký zmätený, že…

– Kam šli?

– Sadli si tamto na žltý omnibus, – odvetil strážnik, – ten chodí až do Hampsteadu.

Valentin sa legitimoval a riekol náhlivo:

– Zavolajte rýchle dvoch z vášho mužstva, nech sa pustia so mnou za nimi, – rozkázal a prešiel ulicou s toľkou nákazlivou energiou, že tučný policajt sa tiež rozkýval k rýchlemu výkonu. Za poldruhej minúty pripojil sa k francúzskemu detektívovi inšpektor a muž v prostom občianskom obleku.

– Dobre, pane, – začal inšpektor usmievajúc sa dôležito, – čo však…

– Valentin mu rýchle ukázal rukou:

– Poviem vám to na streche tamtoho omnibusu – riekol, vyhýbajúc sa obratne chodcom, ktorých stretli.

Keď sedeli všetci traja na streche omnibusu, riekol udýchaný inšpektor:

– Fiakrom by sme šli štyrikrát rýchlejšie.

Ich vodca pokojne odvetil:

– Pravda, keby sme čo len tušili, kam ideme.

– Nuž a kam idete? – spýtal sa jeho druh prekvapený.

Valentin niekoľko sekúnd chmúrne fajčil, potom odložiac cigaru, povedal:

– Keď viete, čo chce niekto urobiť, choďte pred ním, keď ale chcete uhádnuť, čo robí, zdržujte sa za ním. Potulujte sa, keď sa on potuluje, zastavte sa, keď sa on zastaví a choďte ďalej tak pomaly, ako on. Potom uvidíte, čo videl on, a môžete robiť to, čo robil on. Všetko, čo môžeme robiť my, je mať oči otvorené pre všetky nezvyčajné veci.

– Aké nezvyčajné veci myslíte? – spýtal sa inšpektor.

– Všetky, každého druhu, – odvetil Valentin a oddal sa úpornému mlčaniu.

Zdalo sa im potom, že sa žltý omnibus vlečie už dlhé hodiny severnými triedami; veľký detektív nechcel podať bližšie vysvetlenie a jeho pomocníci cítili vždy väčšiu pochybnosť, pokiaľ šlo o jeho zámer. Azda aj vždy väčšiu chuť na dobrú desiatu cítili vždy väčšmi, lebo zvyčajný čas raňajok už dávno prešiel a dlhé ulice predmestia severného Londýna zdalj sa preťahovať vždy viac a viac, ako voľajaký pekelný ďalekohľad. Bola to jedna z tých ciest, na ktorých človek neprestajne cíti, že teraz konečne musí už prísť na koniec všehomíra a potom pozná, že došiel ešte len na začiatok Tufnell Parku. Londýn odumrel špinavými zájazdnými hostincami a pustými húštinami a potom znovu sa nečakane narodil osvetlenými, upravenými triedami a lomoziacimi hotelmi. Bolo to, akoby prechádzali trinástimi samostatnými mestami, navzájom sa dotýkajúcimi. Ale aj potom, keď už zimné šero ohrozovalo hradskú pred nimi, parížsky detektív sedel bez prerušenia mlčania a pozorne striehol strany ulíc, ktoré sa mihali vedľa nich po obidvoch bokoch. Vo chvíli, keď zanechávali za sebou Camden Town, policajní strážnici už temer spali. Napokon trhlo nimi, keď Valentin vyskočil, chytil každou rukou jedného z nich za plece a skríkol na kočiša, aby zastavil omnibus. Dotackali sa dolu schodmi na cestu bez toho, že by vedeli, prečo ich vyplašil; obzerajúc sa po vysvetlení, zazreli Valentina víťazoslávne ukazovať prstom na isté okno na ľavej strane ulice. To veľké okno tvorilo časť dlhej fronty honosného hostinca prvej triedy; okno sa nachodilo v časti vyhradenej lepšej spoločnosti a bol na ňom nápis »Restaurant«. Toto okno, ako všetky ostatné na fronte hotelu, bolo z matovaného skla, ozdobeného rozličnými kresbami, ale v samom prostriedku černel sa v ňom tmavý otvor, ako diera do ľadu.

– Konečne stopa, tam to miesto s rozbitým oknom, – zvolal Valentin mávajúc palicou.

– Ktoré okno? Aká stopa? Akože, aký dôkaz máte na to, že to má niečo do činenia s nimi? – spytoval sa inšpektor.

Vzrušený Valentin len-len že nezlomil palicu.

– Dôkaz! – zvolal. – Bože dobrý, ten človek chce dôkaz! Pravda, je tu možnosť dvadsiatich proti jednej, že to s nimi nemá nič do činenia, ale čo iného nám ostáva? Či nevidíte, že musíme alebo sledovať túto jedinú možnosť, alebo vrátiť sa do postele?

Pustil sa rýchle k reštaurácii, nasledovaný svojimi spoločníkmi a čochvíľa sedeli všetci za malým stolom, aby sa pustili do oneskorenej desiatej a dívali sa na rozbitú okennú tabuľu.

– Máte tu rozbité okno, – riekol Valentin čašníkovi, platiac účet.

– Áno, – odvetil čašník, nakláňajúc sa k drobným, ku ktorým Valentin pridal bohaté prepitné. Čašník sa vystrel s neklamnou, čo aj miernou živosťou.

– Ach, áno, pane, – riekol – je to nezvyčajná vec.

– Naozaj? Vyrozprávajte ju nám, – vyzval ho detektív s bezstarostnou zvedavosťou.

– Nuž prišli dvaja páni v čiernom, – začal čašník. – Dvaja z tých vidieckych farárov, ktorí teraz behajú. Rozkázali si lacnú desiatu a pokojne ju zjedli, potom jeden z nich zaplatil a vyšiel. Druhý sa chystal za ním. Podíval som sa na peniaze a poznal som, že mi zaplatil temer trojnásobok toho, čo mal. Hovorím tomu druhému, ktorý už bol tiež skoro vonku:

– Zaplatili ste oveľa viac!

– Oh, skutočne? – on na to.

– Hej, – hovorím mu a beriem účet, aby som ho presvedčil. Ale tu, čo vidím…

– No, čože ste videli? – vyzvedal Valentin.

– Nuž, vedel by som prisahať na svätú Bibliu, že som na účet napísal 4 šilingy, ale vtedy, keď som ho vzal znovu do ruky, bolo na ňom napísané 14 šilingov tak jasne, ako keď to niekto namaľuje.

– A čo bolo potom? – zvolal Valentin, zahniezdiac sa na svojom mieste, majúc oči roziskrené.

– Ten farár riekol celkom pokojne: »Ľutujem, že som poplietol váš účet, ale zaplatím ten oblok!«

»Aký oblok?« pýtam sa ho. »Ten, ktorý teraz rozbijem!« hovorí on a už tresk, udrel dáždnikom do okennej tabule.

Traja poslucháči skríkli a inšpektor riekol polohlasne: »Čože, stíhame ušlých šialencov?« Čašník potom so záľubou pokračoval v historke:

– Zarazil som sa na chvíľu tak, že som sa ani pohnúť nemohol. Ten muž vyšiel z lokálu a pripojil sa k tomu druhému na rohu. Potom sa dali tak náhlivo cez Bullock Street, že som ich nemohol dohoniť, čo ako som sa ponáhľal za nimi.

– Bullock Street – riekol detektív a pustil sa tým smerom s toľkou náhlosťou, ako ten divný párik, ktorého stíhal.

Cesta ich teraz viedla medzi tehlovými stenami ako tunelom; ulicami, ktoré sa zdali pozostávať len z holých zadných stien domov. Tma sa už spúšťala a ani londýnskemu policajnému strážnikovi nebolo ľahko uhádnuť, ktorým smerom kráčajú. Ale inšpektor dosť naisto rátal, že sa dostanú niekde do Hampstead Heath. Zrazu voľajaké okno, osvetlené plynovým svetlom, preniklo modravým šerom, ako lampa s vypuklou šošovkou a Valentin sa na chvíľu zastavil pred malou, osvetlenou cukrárňou. Po chvíľkovom váhaní vstúpil, zastal vážne medzi pestrými farbami cukrárstva a kúpil s istou starostlivosťou trinásť čokoládových cigár. Chystal sa zrejme, ako začať reč, ale daromne.

Hranatá, už staršia ženská so zvedavosťou automatu pozerala na elegantný zjav detektíva, ale keď videla, že dvere za ním obsadila modrá uniforma inšpektora, jej oči akoby sa boli prebudili z driemot.

– Oh, keď prichádzate pre ten balíček, už som ho poslala! – riekla.

– Balík? – opakoval Valentin a teraz zas on sa díval spýtavo.

– Myslím, ten balík, ktorý tu nechal ten pán…, ten farár.

– Bože! – zvolal Valentin, nakláňajúc sa dopredu a prezrádzajúc skutočnú zvedavosť. – Pre Boha, povedzte nám podrobne, ako sa to všetko stalo.

– Dobre, – riekla ženská trochu nedôverčivo, – tí kňazi prišli sem asi pred pol hodinou a kúpili trochu cukríkov. Chvíľočku sa rozprávali a odišli smerom k Heath. Ale o chvíľu pribehol jeden z nich naspäť a riekol: »Nechal som tu svoju škatuľu?« Dobre som sa pozrela, ale nenašla som ju. Na to riekol: »No nič to, ale keby ste ju našli, pošlite ju, prosím, na túto adresu«. Nechal mi adresu a šiling za moje ustávanie sa. A skutočne, i keď som myslela, že som ju všade hľadala, pozdejšie som zistila, že nechal tu predsa hnedú papierovú škatuľu a tak som ju poslala poštou na udanú adresu. Teraz už sa presne nepamätám na adresu, ale bolo to niekde vo Westminsteri. No, že sa mi to pozdávalo dôležité, myslela som, že polícia prichádza kvôli tomu balíku.

– Tak sa tiež stalo, – riekol Valentin úsečne a spýtal sa: – Hampstead je tu niekde blízko?

– Rovnou cestou sotva pätnásť minút a hneď vyjdete na voľné priestranstvo – odvetila ženská.

Valentin vyskočil z obchodu a pustil sa do behu. Ostatní detektívi ho nasledovali váhavým krokom.

Ulica, ktorou sa poberali, bola tak úzka a plná tieňov, že keď vystúpili neočakávane na priestranstvo pod šírou oblohou, prekvapení videli, že večer je ešte jasný a plný svetla. Dokonalá klenba zelenej farby páva prechádzala do zlatej medzi černejúcimi sa stromami a temne fialovými diaľkami. Zelený odtienok bol už dosť hlboký, bolo možné rozpoznať dve-tri hviezdy, ako kusy kryštálu. Všetko, čo ostávalo z denného svetla, spúšťalo sa so zlatým ligotom nad okraj Hampsteadu a obľúbenú preliačinu, známu pod menom Údolie zdravia. Výletníci, uchyľujúc sa sem na svojich prechádzkach, ešte sa nerozišli; niekoľko párikov sedelo nenútene na lavičkách a kde-tu nejaké dievča zvýsklo v diaľke na hojdačke. Nádhera nebies temnela a zahaľovala okolitú ľudskú všednosť. Valentin, stojac na svahu a dívajúc sa do údolia zazrel, čo hľadal.

Medzi temnými a miznúcimi skupinami bola jedna zvlášť temná a nemizla…, skupina dvoch ľudí v kňazskom obleku. I keď sa zdali malí ako hmyz, Valentin poznal, že jeden z nich bol oveľa menší ako druhý. Čo aj bola tá druhá postava shrbená v postoji vedca a ničím sa markantne neodlišovala od druhej, Valentin videl, že ten muž je dobrých šesť stôp vysoký. Zaťal zuby a šiel ďalej, mávajúc netrpezlivo palicou. Súčasne, keď sa vzdialenosť podstatne zmenšovala a obidve čierne postavy sa zväčšovali ako v drobnohľade, spozoroval aj viac, niečo, čo ho zarazilo a predsa niečo, čo akosi očakával. Nech bol veľký kňaz ktokoľvek, o totožnosti malého nemohlo byť pochybností. Bol to jeho druh z vlaku, ten malý, územčistý curé z Essexu, ktorého vystríhal, aby si dal pozor na svoje hnedé papierové škatule.

Teraz, keď v poznávaní osôb došiel až tak ďaleko, zhodovalo sa všetko účelne a rozumne. Valentin sa toho rána vypytovaním dozvedel, že akýsi Otec Brown z Essexu prináša strieborný kríž so zafírmi; relikviu značnej ceny, aby ju ukázal na kongrese cudzím kňazom. To bolo to »striebro s modrými kamienkami« a Otec Brown bol dozaista tým malým dôverčivým kňazom z vlaku. No a nebolo v tom nič divného, že, čo sa dozvedel Valentin, zvedel aj Flambeau, lebo Flambeau zvedel všetko. Ani v tom nebolo nič divného, že Flambeau, dozvediac sa o zafírovom kríži, chcel ho ukradnúť; to bola najprirodzenejšia vec v dejinách prírody. A dozaista nebolo divné ani to, že Flambeau mal voľné pole a ľahkú prácu s takou obmedzenou ovečkou, akou bol muž s dáždnikom a so škatuľami. To bol človek, ktorého bolo možno doviesť na motúze až na severný pól a teda nie div, že taký herec, ako Flambeau, prezlečený za kňaza, doviedol ho do krovísk v Hampstead. Až potiaľto zdal sa zločin celkom jasným a zatiaľ, čo detektív ľutoval kňaza, opovrhoval temer Flambeauom, že sa znížil k takej ľahkovernej obeti. Ale keď si Valentin spomenul na všetko, čo sa stalo od rána, na všetko, čo ho priviedlo k tomuto triumfu, daromne si lámal hlavu, aby našiel nejaký zmysel a súlad s ostatnými skutočnosťami. Čo spoločného mala krádež strieborného kríža so zafírmi, spáchaná na kňazovi z Essexu, s obliatou stenou? Čo spoločného mala s označením orechov za pomaranče, alebo s tým, že bolo predom zaplatené okno, ktoré sa potom rozbilo? Koniec honby bol blízky, ale stratil akosi podstatu. Keď mal niekedy neúspech v svojom podnikaní, čo sa mu stávalo zriedkavo, držal zvyčajne niť, no zločinec mu predsa uvrzol. Teraz držal zločinca, ale nemohol nájsť niť.

Koniec ukážky