Renesančné poviedky

Ladislav Nádaši - Jégé

Digitalizácia a úpravy: OZ Zabudnuté knihy

Obálka: Pali Petráš

Vydavateľstvo Zabudnuté Knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

ISBN 978-80-99966-62-9 (EPUB)

ISBN 978-80-99966-63-6 (MOBI)

Annalena

Odoardo Bonfratelli mal v Sesto, neďaleko Florencie, neveľké, ale s najväčším vkusom zariadené letovisko s peknou záhradou, v ktorej cez ňu pretekajúci potok tvoril jazierko, obtočené stále kvitnúcimi kríkmi, kvetmi a košatými stromami.

Annalena, dcéra messera Odoarda, bola vždy v spoločnosti malých detí. Raz ich láskala, udusiac ich skoro oblápaním a bozkami, a zasa ich trápila a dráždila nemiestnou prísnosťou. A deti jednako na nej viseli. Podvečer vždy brala so sebou kúpať do jazierka sestrine deti: päťročnú Fiamettinu a štvorročného Gianpaola.

Slnce sa už skláňalo za Apeniny, farbiac okolie neuveriteľne lilavozelenými lúčmi. Annalena kráčala do jazierka s Gianpaolom, oblápajúcim rúčkou jej hladké, okrúhle stehno, a držala Fiamettinu za mäkkú ťapôčku, keď sa zočila vo vodnom zrkadle, zatônenom krovím, a zastala, obdivujúc mimovoľne prekrásny obraz, ktorý sa jej ukázal.

Len hriešny Sodoma, čo prešiel školou božského Leonarda, namaľoval neskoršie v Léde, oblápanej labuťou, jej podobnú čarovnú ženu. Usmievala sa s hanblivou zmyselnosťou a zvŕtala svoj štíhly driek, aby zazrela svoje prelestné boky a prsia zo všetkých strán. Deti ju netrpezlivo ťahali do vody.

— Poď už, teta Annalena; pozri, díva sa pán na teba! — zvolala Fiametta a ukazovala prštekom na breh jazierka oproti, kde z krovia vyzerala počerná tvár pána susednej vily: messera Bartolomea Orlandiniho.

— Ó, že taká krása jest na svete! Ty by si mala takto stáť medzi skvostmi nášho mesta, v Loggii dei Lanzi!

Annalena sa zapálila až po prsia a skočila chytro za ker do vody, opustiac zbabele i deti na brehu. Hnevala sa a plakala v rozčúlení.

Messer Bartolomeo vystúpil celkom k brehu.

— Si bohyňa! Nikdy nezabudnem obraz, ktorý som videl! Urobím všetko, aby bol mojím! Odpusť mi, krásna Annalena!

I odišiel.

Annalena, ako aj iné dievčatá v tom čase, naskrze nebola prepiato hanblivá; veď i ona poznala naspamäť breviár svojich družiek: Boccacciov Dekameron. Ale aký veľký je rozdiel medzi znalosťou a jej vykonávaním! Veď čo mohol messer Bartolomeo hroznejšie spáchať, ako že ukradol pohľad na jej ničím nezatajenú krásu! A ako sa zvŕtala a ohýbala pred ním! Ó, bola by hotová vyklať mu tie nehanebné, blýskavé okále!

Pokladala sa za zneuctenú, za pripravenú o svoju panenskú česť. Čo by bolo oproti tomu, keby ju bol bozkal a oblapil? Ale videl všetky, všetky skvosty jej čarovného tela!

Keď odišiel messer Orlandini, vybehla z vody, a keď sa chytro obliekla, zabudla skoro i na bambíňatá, čo vo vode žartovali a sa obstrekovali, a utekala domov, do svojej izby s cifrovanou loggiettou, hľadiacou na cestu pred vilou. Inokedy po kúpeli vždy v nej sedávala a trápila a bozkávala deti. Teraz sa hodila na pohovku a plakala trpko pre strašné nešťastie, ktoré ju zastihlo. Bola by bývala hotová biť údy, na ktoré sama bola hľadela s takým hriešnym pôžitkom.

Jej nonna, počujúc nárek, prešla k nej, a ona sa jej vyžalovala, vzlykajúc. Stará, skúsená mama sa len usmiala na jej žiali. Keď videla, že Annalena skoro zúfa, povedala jej, aby si vzala messera Bartolomea za muža. Keď ju videl, tak videl len svoje.

Annalena sa uspokojila s touto myšlienkou. Zišlo jej na um, že messer Bartolomeo i tak povedal, že urobí všetko, aby bola jeho. Ale ona nebude čakať. Hneď ráno musí prísť k nej a musí sa s ňou zasnúbiť. A o týždeň-dva musí byť sobáš!

Veru messer Bartolomeo neodkladal s príchodom, keď dostal jej kartičku. A ako sa vyparádil! Vzal si nohavice z najjemnejšieho hodvábu, najkrajšej ružovej a belasej farby, a svojho cameriera doniesol do zúfalstva, kým mu upravil vlasy a fúzy tak, ako to pokladal za najneodolateľnejšie.

Messer Bartolomeo bol veľmi prekvapený, keď sa mu Annalena nehodila do náručia, ako to túžobne očakával.

Oj, nie! Ona je naskrze nie doňho zamilovaná! Ona len chce, aby napravil urážku sobášom. Dovolila mu bozkať svoje čelo, nič viac.

Messer Bartolomeo sa usmial: trochu trpko a sklamane, ale jednako sa usmial. Chvalabohu, že sama tak durí so svadbou. Veď už o niekoľko dní bude jeho táto najčarovnejšia žena celého Toskánska!

Dovolila mu každý deň prísť na polhodinu — merala ju zakaždým pieskovou klepsydrou — a pozhovárať sa s ňou a pásť oči na jej kráse. Pravda, zababušila sa vždy ako mníška.

V rozpomienke na nezabudnuteľnú chvíľku chodil Bartolomeo vždy podvečer a Annalena ho verne čakala prvý, druhý, tretí a štvrtý deň.

Piaty deň ho už nečakala.

Piaty deň včasráno počula píšťaly a bubny vojska, kráčajúceho pod jej oblokmi. Vyskočila z postele a odhrnúc záclonu, pozerala na ulicu. Veď dievčatá „vtedy“ tak rady hľadeli na vojsko!

Ulicou kráčali „fanti“, pechota, Baldaccia d’Anghiari a za nimi jachali na hrdých koňoch dôstojníci a s nimi i sám messer Baldaccio.

Zaiste poznáte všetci messera Nicola Machiavelliho? Skoro pred päťsto rokmi bol sekretárom Florentskej republiky. Nebol vznetlivý človek, ale keď jednako napísal vo svojej florentskej histórii, že Baldaccio d’Anghiari bol človek vo vojne najznamenitejší (in guerra eccelentissimo), lebo v tie časy nebolo v Taliansku nikoho, kto by ho prevýšil v duševných i telesných cnostiach (perché in quei tempi non era alcuno in Italia, che di virtú di corpo e d’animo lo superasse), tak musel byť Baldaccio ozaj chlapík, s ktorým sa chudák messer Bartolomeo nemohol merať, hoci mal i najkrajšie vypálené vlasy a vysúkané fúzy.

Dôstojníci hľadievajú — aspoň v tie časy hľadievali — do oblokov, v ktorých vidieť vábne ženské postavy. Messer Baldaccio videl rúčku, ktorá odtiahla záclonu, a, pravdaže, chcel vidieť i tvár k nej patriacu. I zazrel ju, a nikdy, až do smrti, nevymizol ten obraz viac z jeho duše.

Annalena, vidiac na seba obrátené oči dôstojníka, v ktorých sa zračil užasnutý obdiv, zabudla na všetku hanblivosť, zabudla, že stojí v obloku v košeli s odhalenými prsiami a ramenami. Veď si musela s Baldacciom povedať — a to len očami — najvážnejšie, najblaženejšie, čo si na svete môže povedať muž so ženou: že ich duše sa v tú chvíľu zlúčili v jednotu, ktorú nijaké veky nikdy viac nerozlúčia! A ako bolo na to málo času! Kým jazdec prejde pred neveľkou vilou! Veď je pravda, že messer Baldaccio šiel veľmi pomaly a že sa obzeral, kým bolo možno, a Annalena sa tiež nehanbila vyhnúť sa za ním až von z obloka.

Večer messer Bartolomeo darmo vysedával v loggiette Annaleny; nemohla prísť, keďže bola s messerom Baldacciom v záhrade, v boschete, pri jazierku.

Keď messer Baldaccio prišiel — nemusela mu ani písať, vedela, že príde — pozreli na seba a padli si do náručia a bozkali sa. Za ten bozk by bolo bývalo hodno trpieť i muky Danteho pekla, lebo pri spomienke naň preniklo im dušu vždy nevysloviteľné blaho, ktoré im vyčarilo úsmev na perách ešte i vo chvíli skonania.

Keď odpočívala Annalena v objatí Baldaccia, keď jej vbozkával do uška všetku svoju lásku, zdalo sa jej také smiešne, že by sa mala vydať za messera Bartolomea len preto, lebo ju videl sa kúpať! Veď čo je na tom? A keby ju videl i sto ráz, tak jednako je ona len Baldacciova. Bola a vždy bude! I keď ho ešte ani nepoznala, bola jeho. Veď či je vôbec možné na to i len pomyslieť, že by mohla milovať iného ako Baldaccia? Milovať a bozkávať a byť vôbec jeho, jeho, jeho, každou túžbou svojej duše, každou žilkou svojho tela?

Keď o krátky čas požehnal ich sobáš sám monsignor Orsatto v krásnom chráme Santa Maria Novella, veru nemysleli na nič iné ako na svoje blaho. Veď sú už teraz svoji naveky. A akoby nie, keď ich sám svätý biskup požehnal a celá Florencia sa tešila ich láske?

Na svadbe bol i Cosimo de Medici a nechýbal ani znamenitý messer Neri di Gino Capponi, ktorého vplyvu sa Cosimo viac obával, ako hocikoho iného v meste s címerom červenej — krvavej — ľalie.

Messer Bartolomeo Orlandini nebol na svadbe, i keď Annalena a Baldaccio i nemysleli naňho, on na nich nezabudol.

*

Messer Cosimo de Medici nebol roku 1448 ešte taký starý, a Florenťania ho jednako volali „starým“. Ale nie div. Veď čo on mal všetko na hlave! Bol najbohatší človek vtedajšieho sveta a pritom musel všemožne skrývať svoje nesmierne bohatstvo, aby mu jeho milí spoluobčania nepodrezali hrdlo len preto, lebo sa obávali, že keď môže za svoje peniaze kúpiť všetko, že si kúpi aj ich slobodu. Len pre nich staval najkrajšie chrámy a paláce; o kom počul, že je v biede alebo v peňažných ťažkostiach, či mu bol priateľom, alebo nepriateľom, tomu, či sa mu to videlo, či nie, vypomohol pôžičkami, darmi. Neprijal nijaký úrad, žil ako skromný občan, a jednako bez všetkého postavenia panoval v slobodnej Florencii, lebo každý hľadel len jeho vôľu.

Vlastne nie každý. Lebo messer Neri di Gino Capponi mu hľadel do karát a bál sa, že ani nevedno ako, vo chvíli oduševnenia alebo slabosti občanov, možno i proti jeho vôli, urobia Cosima alebo jeho dediča tyranom. Baldaccio d’Anghiari velil vojsku republiky a bol najsrdečnejším priateľom znamenitého messera Neri di Gino Capponi.

Cosimo v prostých tmavých, súkenných hábach, s čiapkou so strieškou na hlave, klopkal svojou palicou pomaly po Lungarne pozdĺž Arna. Jeho tvár neprezrádzala radosť, keď sa zišiel s messerom Nerim. Niežeby mu bol taký nepriateľ, ale preto, lebo mu zišlo na um, že mu má povedať nemilú vec.

— Ako si so zdravím, messer Cosimo? Počul som, že si mal záchvat zimnice, — oslovil ho Gino Capponi.

Cosimo sa oprel obidvoma rukami o svoju palicu.

— Mal som, messer, a možno i mám. Ale nie pre maláriu. Je to iná vec. Vieš, čo je divné? Divné je, ako sa chlapi tvojho priateľa držia. Zase včera, v albergo Gianniho, vybili všetkých hostí, lebo ktorýsi čosi poznamenal na messera d’Anghiari.

— No, čo je na tom? — divil sa messer Neri, dvíhajúc plecia. — Patrí sa, aby vojaci nedovolili nadávať na svojho veliteľa.

Cosimo kývol smutne hlavou.

— Len je chyba, čo povedal ten hosť! Povedal, že messer Baldaccio prerastie signorii hlavu, keď jeho „fanti“ neslúžia republike, ale jemu za peniaze mesta.

Koniec ukážky