Magister rytier Donč

Ladislav Nádaši-Jégé

Digitalizácia a úpravy: OZ Zabudnuté knihy

Obálka: Pali Petráš

Vydavateľstvo Zabudnuté Knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

ISBN 978-80-99966-60-5 (EPUB)

ISBN 978-80-99966-61-2 (MOBI)

1

Rytier Donč díval sa von poschodovým oblokom panskej paloty Trenčianskeho zámku. Videl ďaleký vidiek a kus dvora, v ktorom pri murovanej ohrade záhrady stáli štyri šibenice: na troch z nich viseli už veľmi prehnité mŕtvoly bradatých chlapov, z ktorých dvaja mali poodtínané ruky po lakte. Obrátil sa do izby a povedal:

— Aký je to krásny kraj! Všetko tu Boh požehnal, čo si môže človek len žiadať: sú tu hory, lúky, polia, a krásna rieka nimi preteká! Hotový raj!

— Ale kde sa len podeli tie ženské? Boli v záhrade, a teraz ich už nikde nevidieť, — spýtal sa tiež v obloku stojaci Imro Balaša, krásny mladý muž, oblečený v uhorskom dlhom, vyšujtášovanom kabáte tmavočervenej farby.

Donč pozrel naňho hnevlivo a odvrkol krátko:

— Neviem.

— Čo Boh urobil, je krásne, a človek do toho vniesol zlosť, biedu, vraždu a zradu, — riekol v izbe pri stole sediaci starší, veľmi silný, plecnatý muž.

Tvár mal obrastenú čiernou bradou a škúlil na ľavé oko. Jedol plnými ústami a vkladal do nich ohromné kusy pečeného mäsa, ktoré skrajoval z baranieho stehna veľkým nožom.

— Naozaj by som rád vedieť, kde sa podeli tie dievčatá! Ešte pred chvíľou som videl ich biele úbory medzi stromami v záhrade, a teraz ich nikde nevidieť, — húdol svoje Balaša.

Pri stole sediaci Matúš Čák mu odsekol:

— Ale choď za nimi a pohľadaj si ich!

Balaša mykol plecom a vyšiel.

— Ľudia sú i zlí i hlúpi. Ja by som tie mrciny tu pred oblokom netrpel. Ich zápach až zadúša, — poznamenal Donč.

Matúš buchol ohromnou päsťou na stôl.

— Mne voňajú! Moja najväčšia radosť je, keď sa môžem na ne dívať. Radšej ja na ne, ako ony na mňa. Tebe sa nevidia, viem, že nie. Daj si pozor, ešte tam stojí i jedna prázdna šibenica!

Donč bol stredne vysoký, štíhly, širokých pliec. Oblečený bol podľa vtedajšieho talianskeho strihu, v úzkych priliehavých nohaviciach, z ktorých jedna bola tmavobelasej a druhá lilavej farby; mal do drieku šitý, po kolená siahajúci kabát z tmavobelasého súkna. Tvár mal hladko oholenú, lícne kosti mu trochu vystávali, pery mal hrubé, ale skoro vždy tak tuho stisnuté, že tvorili len tenkú červenú čiaru. Oči mal veľké, trochu vystávajúce.

Na Čákovu poznámku o prázdnej šibenici sa usmial.

— Vidíte, pane, niečo také by taliansky tyran nepovedal svojmu prívržencovi, keby to nemienil urobiť. Ale my sa od Talianov ešte musíme mnohé naučiť.

Čák krivkajúc vstal od stola, lebo bol na jednu nohu chromý, a valil sa so zmraštenou tvárou a s nožom v ruke k Dončovi. Zafučal:

— A kto ti povedal, že to neurobím?

Keď bol od Donča na krok, zvolal Donč, položiac ruku na dýku, visiacu mu na opasku:

— Stojte! Nechcem, aby ste sa prenáhlili a urobili vec, ktorú nemožno viac napraviť!

— Myslíš, že by to bola chyba, keby som ťa odpratal? Ty si podliak ako Karol Róbert. V Bologni si sedel niekoľko rokov, nabratý si talianskou zradou! Tí traja, čo visia pod mojimi oblokmi, neboli takí vybití zradcovia, ako si ty. Ale nemysli si, z mojich rúk sa nevykĺzneš, — i prikročil celkom blízko k Dončovi, takže sa svojím veľkým bruchom dotýkal jeho boku.

Donč sa neuhol ani o piaď, len držal ostro v očiach Matúšovu ruku s nožom, pripravený mu ju zachytiť, keby urobil ňou podozrivý pohyb. Vedel veľmi dobre, že najmenšie náruživé alebo strach prezradzujúce slovo alebo pohyb vyvolá katastrofu. V tej chvíli sa nebál o seba, lebo bol istý, že v boji na nože by veľmi ľahko zabil svojho protivníka. Ale čo potom? Vylúčená vec, že by mohol ujsť spomedzi jeho ľudí, z jeho vlastného hradu.

— Slávny pane, mýlite sa, — povedal s úsmevom, ako keby celá vec bola len žart, a čo viac, hľadel s takou veselou priateľskosťou na svojho hrozného protivníka, že sa Čák nemohol väčšmi rozčúliť.

— Môžeš povedať, že si ty nie Talian! O čom si hovoril s tým bláznivým Forgáčom v Prievidzi?

Čák zafuňal ani veľký zver a dvíhal ruku s nožom. Donč chladnokrvne rozopäl kabát a vytiahol z neho poskladaný pergamen.

— Čítať neviete, ale výkresu možno rozumiete. Pozrite, čo je to? — povedal Donč a keď pokročil ku stolu, odtisol misy na ňom pokladené a rozprestrel papier. — Čo je to? — ukazoval prstom na výkres. — Čia je to zem? Vaša, či kráľova? Tu je Dubové, tu Krasňany. Komu to patrí, vám, či Karolovi?

— Kráľovi. Ale čo s tým chceš?

— Načo by tu boli vykreslené kráľove obce, keby som vás chcel oklamať? Vy si myslíte, že ja klamem vás, ale na to nepomyslíte, že Forgáč môže klamať kráľa?

Čák prekvapene zvolal:

— Akože, Forgáč by klamal kráľa! Azda sa ti sníva!

— Nesníva. Dokážem vám to. Ale okrem toho vám dokážem, ako nemúdro sa správate ku mne, už i len z ohľadu na môjho otca.

Čák odstúpil, krútiac hlavou, od Donča, a keď hodil nôž na stôl, sadol si zasa na širokú, vlčou kožou pokrytú stolicu a díval sa nepriateľsky naňho.

— Obidvaja ste vybité líšky. Ani jednému neverím.

— To zle robíte. Keby sme vás chceli opustiť, nebol by som prišiel sem, a môj otec by mal krásnu príležitosť zavďačiť sa kráľovi, keby vášho Ctibora i s jeho vojskom napadol od chrbta. Myslím, že by ani chlap neušiel z neho. Alebo myslíte, že áno?

— Hm, — zahundral Čák.

— A myslíte, že keby ste mne tu teraz ublížili, že by to môj otec neurobil?

— Mne je to jedno, nech sa stane, čo chce, ja zradcovi neodpustím! — zvolal Čák a hodil zanovito hlavou.

— To je, vidíte, celá vaša politika. Pomstíte sa a vešiate ľudí bez príčiny. Prívržencov svojich nepodporujete. Balašovci sú vám milší ako my.

— Máš pravdu. Imra nedám za vás všetkých. Viem, že čakáte len na príhodnú príležitosť, aby ste ma zradili.

— Keby ste Kláru dali mne, pripútali by ste si nás, — riekol Donč skúmavo tichým hlasom.

Čák sa zasmial.

— Ach, tak, odtiaľ vietor duje! Ale Klára má rada Imra, celkom je zbláznená doňho. A má pravdu. Imro a ty — aký to rozdiel! Kde by mala oči, keby si teba vyvolila.

Čák sa smial s vyzývavým posmechom. Donč hľadel na Čáka zamračene.

— Nedbám. Ale musíte uznať, že celá vaša politika je nie mnoho hodna. Stojíte osamotený. I Karol Róbert vás bije, i s Čechmi sa naťahujete. Aký to bude mať koniec? Nemali ste sa od Čechov odtrhnúť. S vašimi zemami by Česko bola krásna krajina!

— Oj áno, pre nich, ale nie pre mňa! Kým žijem, budem svojím pánom.

— V ten deň, keď sa Václav dorozumie s Karolom, je po vašom panstve, — povedal s iskrou posmechu Donč.

Čák buchol päsťou na stôl.

— Nebojím sa ich! Tí sa nikdy nedohodnú!

— Vaše zeme sa i národom i polohou pýtajú k Česku. Spojte sa. Teraz tancujete na ostrí noža. Ale vám nejde o nič, len aby ste boli pánom. Na vašich, vám oddaných ľudí nepomyslíte. Čo bude s nimi, keď sa pominiete?

— Česi by chceli moje zeme, obsadili by moje hrady, musel by som tancovať, ako by mi oni pískali. Ty si chlapec, ty sa do toho nerozumieš. To som ja už dávno v podošvách zodral, čo sa teraz v tvojej hlave kľuje.

— Kto vie pre dosiahnutie veľkého cieľa premáhať ťažkosti, to je veľký človek, ale nie, kto sa podrobí nepriaznivým pomerom. V záujme nášho ľudu by ste sa mali spojiť s Čechmi. Takto nás zničia Maďari.

Čák rozčúlene kričal:

— Taký Maďar som i ja! Čechov nechcem, pripravili by ma o všetko!

— Keby ste boli verný zhode s nimi, podporovali by vás, ale vy vždy idete za svojou hlavou. Neverí vám nikto. Koniec bude, že vašu zem zaberie Karol Róbert.

Čák vstal, oprel sa päsťami o stôl a zakričal:

— Choď mi z očí. Dosť mi bolo tvojich sprostostí! Zo zámku mi neujdeš. Uvidím ešte, čo spravím s tebou.

Donč hľadel na neho chvíľku; veľmi sa nepremáhal, aby zastrel, ako opovrhuje hrozným mužom. Obrátil sa a odišiel tvrdými krokmi. V predizbe bolo niekoľko vojakov a sluhov, ktorí Čákov krik počuli a porozumeli a ktorí sa teraz či s ľútostivým, či s hnevným údesom dívali na mladého muža, ktorý prechádzal medzi nimi s pohrdlivým úsmevom.

*

Magister Donč bol ešte len dvadsaťšesťročný a ani rok neminul, čo bol prišiel z Talianska, kde šesť rokov strávil na vysokých učeniach v Bologni a v Padove. Bol ešte skrz-naskrz nasýtený vysokou, v pomere k uhorskej, talianskou kultúrou a hľadel s opovrhnutím na domácich barbarov; ako ešte mladý človek podceňoval i kultúru i ľudí svojej otčiny, lebo vedel viac z rozličných vied ako oni. Bol rozumný človek, a jednako myslel, že sú jeho spoluobčania i duševne zaostalí, lebo nevedeli toľko ako on. Preto myslel, že môže s Uhrami zaobchádzať ako s deťmi. Pritom bolo jeho konanie neustálené, meniace sa podľa okolností, lebo nemal ešte tú pevnosť, ktorú dodá veľká životná skúsenosť a ustálenosť životných názorov. Na Čáka hľadel ako na málo mysliaceho barbara, s ktorým môže zaobchádzať s istou povýšenosťou. Z jeho hnevu si mnoho nerobil, lebo bol presvedčený, že sa mu ani nesníva, že by sa azda opovážil položiť naňho ruku. Svojho otca, župana Zvolena, Oravy, Liptova a Turca, pokladal za takého pána, ako bol Čák. Uznal najviac to, že čák má, ako bývalý palatín, vyšší titul ako jeho otec. Okrem toho bol presvedčený, že všetko panstvo na jeho dvore by sa prípadným násilnostiam proti nemu čím najrozhodnejšie vzoprelo, už i preto, lebo všetci čo vážnejší dvorania boli dobrí priatelia jeho otca.

Donč len veľmi povrchne poznal Čáka, hoci si namýšľal v tú chvíľu, že ho prezrel skrz-naskrz. Myslel si, že ho naštval proti nemu Balaša, ktorý sa i tak hneval na jeho otca, lebo ho nemohol ovládať tak, ako by si to bol želal. Keby bol mal tušenie, na čom si Čák lámal hlavu po jeho odchode, bola by mu naskočila husia koža na celom tele.

Magister Donč vyšiel na dlhú, úzku a tmavú chodbu, ktorá len na koncoch mala po malom obloku, a usmial sa. Myslel si, aký je taký uhorský pán sprostý človek. Prezradí všetky svoje zámery. Zaiste ten starý tyran nemá poňatie o tom, prečo vlastne prišiel do Trenčína. Povedal mu, že mu priniesol otcov pozdrav a že sa mu chcel predstaviť ako otcovmu priateľovi a spolubojovníkovi. Sprvu ho Čák prijal vľúdne. Ale očividne Balašovým našepkávaním sa na neho rozhneval. Pokladal to za isté, lebo keď Donč vošiel k nemu do izby, už tam našiel Balašu. Čák prišiel pred krátkym časom z Považskej Bystrice, kde bol utlmiť vzburu občanov proti jeho tamojšej posádke. Urobil to svojím spôsobom: dal popraviť dvoch vojenských veliteľov a dvoch najvýznačnejších štváčov spomedzi meštianstva.

Donč vykračoval dlhou chodbou, keď pristúpil k nemu z jednej z bočných chodieb muž strednej postavy, s bradou nakrátko ostrihanou a s fúzmi rozstrapatenými.

— No, čo si vykonal? — spýtal sa Donča. — Ako ťa prijal dnes?

— Ty si to, ujec Urban? Myslel som, že musíš tu byť nablízku. Zdalo sa mi, že cítim pach jeleňa, a to ty tak voniaš. Z vás by bol zlý sprisahanec, keď vás človek už zďaleka pozná. Nuž pekne ma prijal. Zhováral sa so mnou veľmi priateľsky, — usmial sa Donč.

— No, vidíš, ja viem, že vám je naklonený. Mali by ste mu úplne dôverovať.

— Počuj, ujec, a kto sú tí obesenci pred jeho oblokom?

— Hm, — riekol Urban Čaplický, — to je Bugár a Bubek a český hajtman. Myslím, že ich trochu prenáhlene dal obesiť.

Donč zdúpnel.

— Ako, Bugára a Bubeka dal obesiť? To sú akiste tí s tými obťatými rukami!

— Tí sú to, tí. Skutočne sa im nič nedokázalo. Len pre nepatrné podozrenie zaobchádzal tak s nimi.

Donč sa cítil, akoby mu niečo srdce stislo, a kolená pod ním oslabli. Bugár a Bubek boli veľmi vážni činitelia a mocní páni, a Čák ich na prosté podozrenie dal popraviť! To je ani s ním nie veľmi dobre. Zmĺkol a chytiac ujca za rukáv, ťahal ho z chodby do hlbokého vchodu malých dverí. Medzitým mu Čaplický rozprával veľmi tichým hlasom:

— Nuž s ním je nie dobre naťahovať sa za prsty. On má zásadu, že treba zrade predísť. Istejšie je vraj odpratať človeka, ktorý môže uškodiť, ako neskoro nariekať nad škodou. Nájde vždy dosť ľudí, ktorými nahradí odprataných.

— Pekná zásada, a radosť slúžiť takému pánovi, — šepol Donč. — Počuj, ujec Urban, Čák ma sprvu prijal priateľsky, ale potom sa oboril na mňa, že ho chceme predať kráľovi. A ja som mu dosť nerozvážne robil ešte i výčitky.

Hoci boli na hodne tmavom mieste, Donč videl, že sa Čaplický strhol a zbledol.

— Ty, chlapče, — zasipel so zúrivým strachom, — nespomínal si pred ním moje meno?

Keď Donč videl ujcov strach, stupňoval sa i jeho nepokoj. Chytil ho za rameno a zašeptal mu:

Koniec ukážky