Táto kniha nie je na čítanie

Ľuboš RIGHTARE

Mechanická duša

Ulicami Workholu sa ozýval hlasný pochod sprevádzaný monotónnym odriekaním zákona:

„Vstávaj, makaj, do práce;

Kto posledný sa doprace;

Ten nech skončí v utrpení;

Preto nezdržuj sa hlúpym snením;

Tak vstávaj, makaj, poď robiť;

Musíme sa podrobiť.“

Telá týchto dobrovoľných nevoľníkov kráčali jeden vedľa druhého, bol medzi nimi presný rozostup, nikto ani len o milimeter nevystupoval z davu. Každý bol presne podobný tomu druhému, ničím sa neodlišoval, ničím nevynikal nad ostatnými. Všetci ako jeden, jeden ako všetci.

Koordinované pohyby strieborných mechanických tiel nehlučne pokračovali ulicami. Stroje bez tvárí, bez pocitov, bez emócií. Všetci smerovali na jediné miesto, kde mohli naplniť svoje osudy – do obrovskej budovy, najväčšej v celom ich svete – do PRÁCE. Tam sa ich život začínal, odohrával, aj končil.

Avšak do ich monotónnych naprogramovaných životov vstúpil zásah, ktorý navždy všetko zmenil.

Zhora sa prirútila koncentrovaná energia vo forme fialového blesku a zasiahla do stredu pochodujúceho davu, do jedného zo strojov. Toho sila úderu zrazila na zem a zostal ležať. Ostatní ho obchádzali a kráčali ďalej podľa svojho programu dostať sa čo najrýchlejšou cestou do PRÁCE, kde sa odohrávali ich životy.

Stroj na zemi zašklbal rukou a otvoril oči. Kde to som? Kto som? Moment... Ja... SOM! šokovalo ho zistenie. Ako to? Čo sa stalo? Zovrel päsť a uvedomil si, že prvýkrát v živote cíti hmat. Uvedomil si, že prvýkrát cíti život. Posadil sa a začal si prehliadať svoje mechanické telo – oceľové ruky, nohy, trup... A všimol si, že na pravej ruke má vyryté nejaké číslo: 111-14.

Okolo neho kráčal zástup tisícky jemu rovnakých.

Kam to všetci kráčajú? ozval sa mu z čista jasna v hlave akýsi hlas, ktorého prítomnosť nikdy predtým neevidoval.

111-14 sa zamyslel a pozrel smerom, kam všetci kráčali. Samozrejme, predsa do PRÁCE! spomenul si, keď uvidel tú najväčšiu budovu. Rýchlo vstal a pridal sa ku kráčajúcemu davu. Musím ísť spolu s ostatnými do PRÁCE.

Ale prečo vlastne? spýtal sa ten hlas.

111-14 sa nad tým zamyslel, ale nejaká jeho druhá časť s ním bojovala. Neviem. Nepýtaj sa. Poslúchaj rozkazy.

Áno, musím poslúchať rozkazy. Preto som bol stvorený.

Ale to nie je dostačujúci dôvod! kričal mu v hlave ten hlas. Dalo by sa to nazvať hlas slobody.

To je jediný dôvod. Ten skutočný dôvod, obhajoval 111-14 svoju existenciu, inak by sa mu jeho svet zrútil. Nemohol pripustiť omyl, tým pádom nemohol pripustiť akékoľvek argumenty toho hlasu slobody, ktorý mu vnášal do jeho dokonalého koordinovaného života pochybnosti. Jediné, čo od svojho stvorenia celý život poznal, bola PRÁCA a ak by si pripustil tieto pochybnosti, tak by to znamenalo, že jeho život bez PRÁCE nemá žiadny zmysel. To nemôžem pripustiť. Musím ísť s ostatnými do PRÁCE.

A potom čo? spýtal sa ten hlas.

Po PRÁCI prichádza čas na odpočinok.

A potom? nedal pokoj ten dotieravý hlas.

Po odpočinku prichádza čas na PRÁCU.

A potom? Nechaj ma hádať... Po práci prichádza čas na odpočinok?

Áno.

A kedy prichádza čas na život?

Toto je život.

Nikdy si nepremýšľal, že je niečo viac?

Nič viac nie je.

Ale je, lenže ako by si to mohol poznať, keď si to nikdy nezažil? Preto nevieš, čo všetko ti uteká.

Nič viac nie je! nepodvolil sa 111-14. Nemohol si pripustiť, že by ten cudzí, dotieravý hlas, čo sa mu pokúšal rozvrátiť celý jeho doterajší systém, mohol mať pravdu. To určite nie.

Prečo si doteraz neuvažoval nad tým, že za všetkým je niečo viac? stále mu nedal pokoj ten hlas.

Nič viac nie je! A už ma prestaň otravovať!

Je to len práca a odpočinok, práca a odpočinok, práca a..?

Áno! PRÁCA a odpočinok je náš životný údel.

To nie je život. Stále len práca a odpočinok a nič viac... Musí to byť depresívne.

Ale nie je. Je to práve také, aké to vždy bolo a aké to má byť.

Konečne dopochodovali k najväčšej budove, do PRÁCE a začali vstupovať dnu. Pri vstupe im skener oskenoval číslo na ruke a potom ich vpustil dnu, do megalitických priestorov, kde sa to všade hemžilo tisíckami tisícok rovnakých mechanických tiel.

Tak sme tu, znova sa ozval ten vtieravý hlas. A čo teraz?

Teraz idem PRACOVAŤ, takže ma prestaň rušiť. 111-14 kráčal rozmernými priestormi, pomedzi výrobnými linkami a obrovskými hučiacimi generátormi, k svojej každodennej pozícii.

Pozri sa na to. Všetci ste úplne presne rovnakí ako ten druhý.

Sme rovnakí, pretože všetci plníme rovnaké poslanie a sme jednotní. Jeden ako druhý, stvorení na dokonalý obraz Tvorcov.

A videl si niekedy tých tvojich dokonalých tvorcov?

Nie. Ale viem, že sú a že s nami majú zámer.

Ja netvrdím, že nie sú. Ale možno nie sú takí dokonalí, ako si o nich myslíš a možnože ten ich zámer nie je dobrý.

Ich zámer je dokonalý, naša PRÁCA je dôležitá, plníme jednotné poslanie.

Hlúposti. Ste všetci rovnakí, jediné, čo je iné, sú tie čísla na rukách. Všetci ste len čísla, ktoré čakajú, kým budú nahradené ďalšími číslami.

To... nie je pravda, rýchlo zamietol 111-14 túto informáciu. Všetci sme predstavitelia jednoty. Každý jeden z nás je výnimočný svojím poslaním, ktoré napĺňa. Nemienim o tom viac diskutovať.

Prišiel k svojej linke a postavil sa na svoju pozíciu, kde začal spájať komponenty k sebe, podľa návodu, čo mal hlboko zarytý v hlave. Ale všetko bolo zrazu úplne iné ako do tej chvíle. Jeho poslanie ho už nenapĺňalo tak ako vždy. Bola to len mechanická, jednaká, do nemoty sa opakujúca operácia. Spájať kovové diely, položiť ich na pás a znova spájať kovové diely.

Z jeho monotónnej funkcie ho zrazu vyrušil výbuch, čo sa ozval niekde zozadu. To tam nebola až tak nevšedná vec, niektoré generátory už boli staré a prehrievali sa a na niektorých pracoviskách sa pracovalo s nebezpečnými látkami, ktoré pri určitých reakciách, napríklad s kyslíkom, spôsobovali takúto akciu, takže do mesiaca sa to stávalo pravidelne aspoň raz. 111-14 sa otočil, aby sa pozrel na situáciu. Ako si myslel, na jednom nebezpečnom pracovisku sa jednému robotníkovi vyšmykla takáto fľaštička a pri dopade vybuchla, čo zasiahlo niekoľkých robotníkov. Po zemi sa váľali ich odtrhnuté končatiny, ale nikto tomu nevenoval ani najmenšiu pozornosť, všetci sa ďalej venovali svojej práci. Za chvíľu na to prišla upratovacia čata, ktorá uhasila oheň, odpratala končatiny robotníkov a znova odišla. Všetko zostalo bez povšimnutia, rovnaké ako pred výbuchom, akoby sa práve vôbec nič nestalo.

Tak vidíš, akí ste všetci výnimoční. Čísla, ozval sa mu hlas.

Bola to síce normálna záležitosť, čo sa do mesiaca stávala pravidelne, ale po prvýkrát 111-14 pocítil a uvedomil si niečo, čo nikdy predtým – strach a pocit, že sú len ľahko nahraditeľné kópie.

Sme len čísla, ktoré čakajú, kým budú nahradené ďalšími číslami.

Konečne si si to uvedomil?

Ale... To predsa nie je možné... To predsa nie je správne.

Ja som sa ti to snažil vysvetliť od začiatku.

Kam smeruje môj život?

Ak budeš postupovať tak ako doteraz, tak potom nikam.

To nie! Musím sa zmeniť. Musím zmeniť svoj život.

Správne.

Ale ako to mám spraviť? Poznám len PRÁCU, to je celý môj život.

V prvom rade môžeš začať tým, že na to nebudeš myslieť ako na PRÁCU.

A ako teda?

Normálne, je to len práca.

Ale pre mňa je to niečo viac. PRÁCA je celý život, čo mám.

Práve si sa presvedčil, že to tak nie je, či nie?

Áno, asi áno... Ale aj tak je ťažké zmeniť pohľad na celý svoj život za minútu.

Možno ti pomôže, keď sa poobzeráš naokolo.

Ako mi to má pomôcť?

Tak sa poobzeraj. A povedz mi, čo vidíš.

Vidím to isté, čo vždy.

A to je?

Výrobné linky, po ktorých prichádzajú komponenty, robotníkov, ktorí ich spájajú, stroje...

A čo robia tí robotníci?

Spájajú komponenty, ktoré prichádzajú na páse.

A okrem toho?

Nič. Venujú sa len svojej PRÁCI.

Správne. Vyzerajú, že si ani nevšimli, čo sa tu stalo.

Len napĺňajú svoj údel. Aj ja by som to možno mal robiť... Príde mi nesprávne, že tu len stojím a pozerám, ako ostatní napĺňajú svoj údel.

Ešte stále si to nepochopil? Oni sú spútaní tým svojím „údelom“ a nemôžu s tým nič robiť. V ich životoch na nich nič nečaká. Ty si mal to šťastie, že si sa vymanil z týchto okov. A je len na tebe, ako to použiješ.

Ale čo mám teraz robiť? Bez PRÁCE?

V prvom rade od seba musíš zahodiť tieto okovy a uvedomiť si, že sú to len opraty, čo ťa držia na mieste. Síce som ti pomohol vymaniť sa z nich, ale ak ich nezahodíš, hrozí, že sa do nich zasa sám dobrovoľne zamkneš.

A ako to mám urobiť? Ako ich mám zahodiť?

Musíš si iba uvedomiť jednoduchú pravdu: Je to len práca.

Je... to len... PRÁCA.

Nie! Nie je to tvoje poslanie, ani tvoj osud. Nie je to tvoj životný údel. Tak znovu. Je to len práca.

Je to... len... PRÁCA.

Nie! Znovu! Budeš to opakovať, kým to nebude správne.

Ty tomu nerozumieš. Je to zákon, ktorý nejde porušiť. Je to poslanie. Náš život.

Nie. Ty tomu nerozumieš. Nie je žiaden zákon a toto nie je tvoj život. Iba ty si si to zadal do hlavy ako zákon, ktorý nesmieš porušiť a iba ty si môžeš tento zákon vymazať. Tak si to uvedom: Je to len práca.

111-14 sa teda začal sústrediť na všetko, čo mu ten hlas povedal, na všetko, čo sa za posledných pár hodín naučil a nakoniec mu to došlo. Veď to bola úplne jasná, evidentná pravda. Je to len práca. Náhle v ňom niečo cvaklo a prebleskol ním záblesk pochopenia. Je to len obyčajná práca a my sme len čísla.

Tak to vidíš. Konečne si si uvedomil.

A čo bude teraz?

Objavuj.

Ale čo?

Čokoľvek. Všetko. Nikdy ťa nezaujímalo, čo sa vyrába z komponentov, čo sa tu spájajú?

Vlastne až doteraz nie, zamyslel sa 111-14.

Tak to choď zistiť.

Zrazu ho posadla zvedavosť. Prečo ma až doteraz nezaujímalo, čo vlastne vyrábame? Máme také dôležité poslanie, ale ani nevieme, čo vôbec naším poslaním je? Chcem to vedieť. Musím zistiť, čo to je, povedal si a vykročil smerom, ktorým končila linka.

Kráčal popri pohyblivom páse, pomedzi pracovníkov, ktorí boli tak zahĺbení do svojich povinností, že si ho vôbec ani len nevšimli a vedľa gigantických nadrozmerných strojov, keď konečne došiel k miestu, kde sa jednotlivé komponenty z viacerých pásov ukladali na jeden veľký pás, ktorý pokračoval cez dieru v stene do vedľajších priestorov, do ktorých nevidel žiadny vchod.

Ako sa tam dostanem? zarazil sa 111-14.

Prejdi po páse, poradil mu hlas.

To mi nepríde správne.

A príde ti správne, že tu zomierate pre váš údel a ani nemáte predstavu, čo by to vôbec mohlo byť?

111-14 chvíľu váhal, potom si povedal, že na tom niečo bude a posadil sa na pás. Pomaly sa presunul k priechodu v stene a prešiel do druhej miestnosti.

Nevyzeralo to tam veľmi rozdielne, až na to, že tam nebol ani jediný robotník. A na konci pásu bolo niekoľko obrovských mechanických ramien, ktoré spájali komponenty z pásu v celistvý výrobok.

Toto nie! zhrozil sa 111-14, keď zbadal, čo celý čas pomáhal vyrábať. To nemôže byť pravda!

Nehovor, že si to netušil.

Nie. O tomto som nevedel a radšej by som to ani nevidel.

Mechanické ramená spájali komponenty dokopy, všetko k sebe napasovali na mikrometer presne do posledného detailu a vytvárali ďalších robotníkov, ďalších rovnakých, ďalšie čísla. Keď boli všetky komponenty spojené a robotník vytvorený, ramená ho zavesili na háky nad pásom, ktoré ho odniesli do skladu, zatiaľčo začali spájať ďalšieho bezduchého robotníka.

Ako si o tom nemohol vedieť? Veď si stroj.

A ty si o tom vedel?

Tušil som to.

Lenže ja nie som len stroj. Som viac. Veď mám svoj život.

Nie, nemáš. Aby si mal život, musel by si mať dušu.

Ja mám dušu.

Nemáš, veď ani nevieš, čo to znamená mať dušu. Mať dušu znamená byť slobodný, uvažovať slobodne a konať slobodne. A ty si rozhodne nebol slobodný, kým som sa nezjavil a príde mi, že ešte stále nie si slobodný.

Nebol som slobodný, kým si neprišiel? Tak to by mohlo znamenať... Ty si duša?

Vyzerá to tak.

Moja duša? Ty si tu, aby som mohol byť slobodný?

To asi nie.

Akože nie? Veď si ma oslobodil. Ako si sa sem vlastne dostal?

Tak to neviem. Asi pomocou toho blesku.

Áno, ale ako si sa dostal doňho?

Neviem... Na to si nepamätám.

A kde si bol predtým?

Všade.

Mal si vlastné telo?

Neviem... Ale mal som vlastný život.

Hmmm... Vieš, čo by mohlo byť zaujímavé? Keby taký blesk zasiahol aj do ostatných robotníkov.

111-14 odišiel z práce skôr, ako mal skončiť. Nechcel byť viacej v tej budove, v ktorej sa odohrávali také hrôzostrašné veci, ktoré si predtým vôbec neuvedomoval. Ale už predtým nedokázal zatvárať oči. Chcel byť čo najskôr doma. Kráčať tichými rozľahlými ulicami bolo preňho nezvyčajné, ale bolo to tak lepšie. Kráčať sám, presne tak ako sa cítil. Jediný uvedomelý medzi tisíckami zaslepených.

Keď dorazil do svojho jedno-izbového bytu, ľahol si na dobíjaciu jednotku, v hrudi si otvoril záklopku, kam zastrčil nabíjací kábel, zavrel oči a pohrúžil sa do tmy.

Krásne ráno, pomyslel si Dr. Owleck na terase svojho domu, kde vychutnával čerstvý vzduch a rannú kávu. To ešte netušil, že toto ráno sa zmení na najhorší deň v jeho živote.

Z plných pľúc do seba nasal vzduch, vydýchol a vrátil sa spokojne do domu. Položil šálku do drezu, pobozkal ženu, svojim dvom dcéram dal pusu na čelo, zobral si zo stola kľúče od auta a vyrazil do práce. Naladil si Rádio Smooth a vychutnával si jemné jazzové melódie po kľudnej ceste. Bol spokojný so svojím životom. Mal nádhernú ženu, s ktorou sa navzájom milovali, dve krásne a inteligentné dcéry, bol finančne zabezpečený a mal prácu, ktorá ho naplno uspokojovala. Podľa svojej mienky bol šťastlivec.

Po necelej polhodine cesty dorazil na rozľahlé parkovisko a zaparkoval svoje auto do lokácie 7G, medzi množstvom ďalších áut. Vystúpil a automaticky sa ponaťahoval. Nerád cestoval dlhé trasy. Mal problémy s chrbtom a s kolenami a cestovať autom mu veľmi neprospievalo. Ale bolo to lepšie ako akýkoľvek iný dopravný prostriedok. Aspoňže už som tu, pomyslel si, zamkol auto a vykročil k vrátnici GoodLocku.

GoodLock, chlebodarca mnohých ľudí nielen tohto mesta, ale celého sveta. Bola to nadkorporátna spoločnosť s pobočkami úplne po celom svete a za tri roky, ak pôjde všetko podľa plánu, tak budú mať vystavanú pobočku aj vo vesmíre, na obežnej dráhe Zeme, ako vôbec úplne prvá spoločnosť. A hoci majú pobočky na celom svete, dnu sa len tak hocikto nedostane. Hneď pri prvej časti pracovného pohovoru bežne vypadne deväťdesiat percent uchádzajúcich sa. Samozrejme, že sa našli aj takí, ktorí rozprávali, že GoodLock sa venuje špinavým a nelegálnym aktivitám, ale podobné reči sa roznášajú o každej veľkej spoločnosti.

Pravdou však je, pomyslel si Owleck, že keby sa ľudia dozvedia, čo sa v skutočnosti odohráva v GoodLocku, začali by sa pripravovať na najhoršie.

Prišiel k vrátnici, kde sa pozdravil s vrátnikom, odložil kľúče, peňaženku, aj ostatné kovové predmety do plastovej misky, preukázal sa vstupnou kartou a prešiel pod detektorom kovov. Keď bolo všetko v poriadku, zobral si z misky svoje veci a vykročil vľavo, smerom k výťahom. Tam mali oprávnenie vstúpiť len vybraní pracovníci, preto po pár metroch prišiel k ďalším turniketom s detektorom kovov, kde zas musel vyložiť všetky kovové veci a preukázať sa vstupnou kartou.

„Dobré ráno, doktor Owleck,“ pozdravil sa mu druhý vrátnik, vybavený teleskopickým obuškom, slzným sprejom, paralyzátorom s vystreľovacou hlavicou a vo výnimočných prípadoch mal oprávnenie použiť aj pištoľ, čo mal zastrčenú za opaskom.

„Dobré ráno, Frank,“ odzdravil Owleck a privolal si výťah. Nepatril k veľmi spoločenským typom, preto nemusel ani tieto small-talk konverzácie. Iba si počkal na výťah, nastúpil a zatlačil tlačidlo -7. Dvere sa zavreli a výťah začal klesať.

Mínus sedmička. Miesto, kam by sa túžili dostať všetci tí podradní pracovníci z montážnych pracovísk, pomyslel si. Ak by teda vedeli o tom, že existuje, zasmial sa v duchu. Nejaké chýry sa síce po firme nesú, ale chýry a fakty sú dve veci.

Samozrejme, že -7 nebol posledný level, ešte tam boli ďalšie tri nižšie podlažia, do ktorých zas nemal prístup Owleck, ani nevedel, čo sa tam robí. Ale ani ho to netrápilo. Bol spokojný so svojou prácou, za ktorú bol patrične dobre zaplatený a o ostatné si nerobil starosti. Ak by si ich aj mal robiť, tak by tam ani vôbec nemohol pracovať.

Ozval sa zvonček, dvere výťahu sa otvorili a Owleck vystúpil do priestranných osvetlených kancelárií.

„Dobré ráno, doktor Owleck,“ ozvala sa recepčná sediaca pred monitorom počítača so šálkou kávy v ruke.

„Dobré ráno, Lucy,“ pozdravil ju Owleck a mal zamierené do kuchyne, spraviť si kávu.

„Doktor Bellet vám odkazuje, že za ním máte urýchlene prísť. Vraj sa vyskytol nejaký problém,“ zastavila ho Lucy.

„Problém?“ zarazil sa Owleck. „Aký problém?“

„To neviem,“ odvetila Lucy a pokojne si odpila z kávy. „Nič bližšie mi nepovedal.“

Ach, no samozrejme, pomyslel si. Recepčná je tu od toho, aby zapisovala odkazy a robila kávu pre návštevy, o interných činnostiach vôbec nič netuší. „Ďakujem,“ poďakoval jej a zamieril do kuchyne. Mal v pláne spraviť si čerstvú kávu, ale keďže sa mal ponáhľať kvôli nejakému problému, musel si vystačiť s tou, čo bola pripravená v kávovare, z čoho nebol veľmi nadšený. Zobral si šálku, nalial si kávu, dochutil si ju cukrom a mliekom a zamieril do testovacej časti.

Prešiel dlhou chodbou, pomaly si upíjal z kávy a premýšľal, čo za problém sa mohol vyskytnúť.

Snáď to nebude nič veľké, dúfal popri ceste a zastal pred silnými pancierovými dverami, kde sa zas musel overiť vstupnou kartou a ešte aj zadať svoj špecifický kód, ktorý poznal iba on. Bezpečnostné opatrenie navyše, ktoré tam vedenie pridalo pred polrokom s vlastným kódom pre každého zamestnanca.

Dvere sa so syčaním pomaly otvorili a Owleck prešiel do druhej, kratšej chodby, kde sa za ním zas dvere zatvorili. Znova stál pred rovnakými pancierovými dverami, kde sa zas overil kartou, tentokrát už bez kódu a vstúpil do obrovského utajeného podzemného komplexu s množstvom počítačov a rôznej modernej techniky, o ktorej hádam len tí vedci vedeli, na čo slúži.

„Dobré ráno, doktor Owleck,“ pozdravila ho doktorka Aryová, ktorá sedela pred počítačom a niečo ťukala do klávesnice.

„Dobré ráno, Katty. Vraj tu máme nejaký problém.“

„Áno, práve kontrolujem dáta a snažím sa nájsť, kde nastala chyba. Doktor Bellet už na vás čaká, povie vám, čo sa stalo,“ povedala, odpila si z kávy a znova pozrela na monitor počítača a začala ťukať do klávesnice.

Hmmm, to musí byť skutočne nejaký vážny problém, keď Aryová nemá čas rozprávať, čo je najväčšia kecalka na sedmičke.

Owleck podišiel ďalej, kde stála skupinka pracovníkov a horlivo o niečom diskutovali. Ostatní sedeli za počítačmi a rovnako ako Aryová ťukali do klávesnice a pozerali do monitorov.

„Dobré ráno, doktor Owleck,“ pozdravil ho Bellet.

„Dobré ráno, doktor Bellet,“ pozdravil Owleck a potriasol si rukou so svojím dlhoročným kolegom. Potom, čo vybavili tieto „kolektívne formality“ aj s ostatnými pracovníkmi, prešli k veci. „Takže, aký tu máme problém?“ spýtal sa a pozrel na Belleta.

„To keby sme vedeli...“ Bellet si zamyslene pošúchal bradu. „V noci sa stalo niečo nečakané. Ešte stále sa nezistilo, ako je to možné...“

„Počúvam,“ Owleck ďalej hľadel na Belleta, ten však pozrel vedľa seba, na Dr. Evettovú, akoby sa chcel vyhnúť odpovedi.

„Uprostred noci došlo k akémusi skratu, čo viedlo k vytvoreniu výboja podobnému blesku, ktorý zasiahol na Plochu do jedného robotníka,“ začala vysvetľovať.

Owleck prekvapene zdvihol obočie. „A čo vtedy robil Warden?“

„On... zaspal.“

„A čo Collson?“

„Ten...“ začala Evettová, ale začervenala sa a neprinútila sa dokončiť vetu.

„Zdá sa, že Collson a doktorka Parkerová boli súčasne neprítomní v tej istej chvíli,“ dokončil za ňu Bellet.

„Aha...“ zdanlivo pokojne vyriekol Owleck. Samozrejme, že za to budú niesť následky. Ale teraz sa tým nebude zaoberať. Ako vedúci oddelenia musí zachovať chladnú hlavu. „Sú nejaké materiálne škody?“ pozrel na Evettovú.

„Zdá sa, že nie, ale ešte to musíme dôkladne prekontrolovať.“

„A čo ste ešte neskontrolovali?“

„Miesto zásahu a... robotníka.“

„To najdôležitejšie? Tak na čo čakáte?“

„No...“ Evettová sa na chvíľu odmlčala, „možno by ste sa mal pozrieť najprv na toto,“ a prešla k veľkému monitoru.

Owleck spolu s ostatnými prešli za ňou.

„Možnože po tomto incidente vedenie konečne schváli vašu požiadavku na rozšírenie nočnej zmeny,“ prihovoril sa mu Bellet.

Owleck mu na to nič neodpovedal, iba si o ňom pomyslel, nech nepodlieza a potom pozrel na obrazovku, ktorá monitorovala Plochu, ako tam volali Workhole.

Ulicami sa prechádzal robotník a obzeral sa na všetky strany. Akoby ho neviedol žiadny program. Akoby kráčal samostatne.

„Čo to robí?“ spýtal sa Owleck snažiac sa skryť svoje prekvapenie, ale veľmi sa mu to nedarilo.

„Zdá sa... že sa prechádza,“ odvetila Evettová.

„Prechádza? Ako dlho to už robí?“

„Pozreli sme spätne záznam a sú to skoro tri hodiny. A predtým sa tiež správal veľmi neprirodzene. Odkedy doňho udrel ten výboj, tak mu to nejak narušilo úplne celý program.“

„Hmmm, zaujímavé,“ Owleck zamyslene sledoval robotníka prechádzajúceho sa po uliciach a uvažoval. „To je veľmi zaujímavé.“

„Čo navrhujete?“ spýtala sa Evettová.

„Všetkých ich vypnite,“ povedal po chvíli premýšľania. „Vezmeme ho do komory a pozrieme sa naňho. A ukážte mi celý jeho záznam, odkedy ho zasiahol ten výboj.“

Evettová zadala do počítača kód a zatlačila Enter.

111-14 sa prechádzal ulicami Workholu a so záujmom si prezeral každý kúsok, každú jednu ubytovaciu jednotku, ktorá bola rovnaká ako predošlá, každú piaď tohoto mesta, ktorým prechádzal denne, ale až teraz ho začal vidieť.

Tak čo si o tom myslíš? spýtal sa ho hlas.

Je to zaujímavé miesto, odvetil mu.

Skôr je to ako väzenie. Obmedzená plocha so štyrmi stenami, bez výhľadu na oblohu.

Obloha je predsa nad nami, oponoval 111-14 a pozrel hore, na neónmi posiaty strop.

To nie je žiadna obloha, ale strop.

Ako to môžeš vedieť?

Pretože som videl oblohu a videl som strop a viem povedať, čo je čo. Na oblohe nie sú neóny.

111-14 sa nad tým zamyslel. Žijeme vo väzení a robíme prácu pre niekoho iného?

Podľa mňa to tak vyzerá.

A čo si mám myslieť o tom... ako si to nazval?

Sne?

Áno. Čo to bolo? Znamenie?

Počas času, kedy bol 111-14 napojený na nabíjacej jednotke, sa mu prvýkrát stala vec, čo nikdy predtým. Akoby vyšiel zo svojho tela do nejakého paralelného vesmíru, kde sa mohol pohybovať bez toho, aby v skutočnosti opustil svoje lôžko. V tom sne kráčal ulicami Workholu, ale nebolo opustené ako teraz, pretože všetci robotníci boli uväznení v práci. Bolo to ešte horšie. Všetci robotníci stáli v uliciach a upierali naňho zrak, otáčali sa za ním všade, kam sa pohol a potom z ničoho nič, začali padať na zem. 111-14 sa bezmocne prizeral tomu, ako jeho druhovia padajú na zem bez energie a nemohol spraviť nič preto, aby im pomohol. Jeden z nich naňho ukázal prstom a zakričal: „TY!!!“ Na to otvoril oči s plnou kapacitou batérie.

Možno, odpovedal mu hlas na jeho otázku. Alebo možno upozornenie.

Upozornenie? Pred čím?

To neviem. Sny sa ťažko vykladajú.

Zrazu 111-14 pocítil silný impulz vychádzajúci zo zeme, ktorý mu prechádzal cez nohy, celým telom až do hrude.

Čo je to?

Nestihol sa nad tým však ani zamyslieť a zrútil sa na zem.

Zdalo sa to len ako sekunda, akoby iba na chvíľu zatvoril a otvoril oči, ale keď sa mu znova vrátilo vedomie, uvedomil si, že leží na stole v akejsi valcovitej šachte a nemôže sa ani pohnúť.

Kde to som? začal pociťovať úzkosť. Čo tu robím? Ako som sa sem dostal?

Zasvietilo naňho ostré svetlo, rozozvučal sa zvuk motora a valec, v ktorom ležal, sa začal otáčať, najprv pomaly a postupne pridával na rýchlosti, až sa otáčal maximálnou rýchlosťou.

„Žiadne poškodenie, vonkajšie, ani vnútorné,“ ohlásila Evettová za počítačom v centrálnej miestnosti, kde sledovala stav robotníka č. 111-14. „Ale program... je kompletne narušený... Nemá zadanú žiadnu pracovnú náplň, morálku, nič z pôvodných hodnôt.“

„Hmmm...“ Owleck sa snažil sústrediť na prácu a nerozptyľovať sa, lenže to bolo vážne ťažké. Bol fascinovaný. Niečo takéto ešte v živote nevidel. „Otestujte ho na všetky záťažové testy.“ Ak bol program narušený, bol zvedavý, aké budú výsledky testov.

Evettová začala niečo ťukať do klávesnice a o chvíľu už začali na monitore vychádzať výsledky. Zvraštila obočie a napravila si okuliare, ako keby zle videla. „To je zvláštne,“ povedala.

„Čo?“ spýtal sa Owleck, ktorý hľadel na obrazovku, čo bola napojená na kameru z komory a sledoval robotníka 111-14. Nebol si istý, či sa mu to len zdá, alebo mu v očiach zbadal strach.

„Testom síce prešiel, ale nemá nastavené žiadne hodnoty, rovnako ako v celom programe.“

„Ako je to možné?“ položil Owleck otázku do vetra. Akoby na ňu niekto z prítomných mal odpoveď. Po chvíli ticha vydal ďalšie pokyny: „Naprogramujte hodnoty a nastavte tam pôvodné parametre.“

Evettovej prsty začali znova horúčkovite behať po klávesnici, ale pohľad na jej čím viac sa zvrašťujúce čelo nenasvedčoval o dobrých výsledkoch. „Nejde to... Nemôžem nikam zadať pôvodné hodnoty. Výška skoku, sila úderu, zovretia, rýchlosť behu, vôbec nič...“

„Skúste miesto pôvodných hodnôt zadať nejaké iné,“ povedal Owleck, ale už dopredu čakal negatívny výsledok.

„Nič... Nech skúšam čokoľvek, žiadny výsledok.“

Owleck sa zamyslel. Ak nemá nastavené žiadne hodnoty ani v programe, ani na záťažových testoch, tak by to mohlo znamenať, že môže využívať svoju plnú silu a nemusí sa podriadiť zadaným príkazom... To je príliš nebezpečné. Ale tie jeho oči sú vážne zaujímavé. Ako keby to ani neboli oči robota. Celé je to fascinujúce.

„Dobre. Vypnite ho a vyberte ho z komory,“ rozhodol sa. „Otvoríme ho a pozrieme sa mu dovnútra.“

Motor začal utíchať a šachta sa pomaly prestávala točiť. Stôl, na ktorom 111-14 ležal, sa začal vysúvať von a ucítil, že sa môže znova pohnúť. Ale nehýbal sa. Čakal, čo sa bude diať ďalej. Ani len nemihol okom.

Chvíľu na to započul, že do miestnosti vošli tri osoby. Bol veľmi zvedavý pozrieť sa, kto to je, ale zatiaľ čakal. Osoby kráčali bližšie a bližšie, až nakoniec boli vedľa stola, kde ležal.

„Odpojte ho od počítača,“ počul ako vraví jeden z nich hrubším hlasom.

„Vykonám,“ odvetila druhá osoba oveľa nežnejším, jemnejším a nižšie posadeným tónom a vzápätí prešla k jeho hlave.

Konečne sa mu naskytla príležitosť prezrieť si jednu z trojice. A zostal šokovaný.

Vyzerá takmer ako ja. Stavbou tela, aj počtom končatín a prstov pripomína mňa. Jediný rozdiel je v jej tvári, ktorá má oveľa nežnejšie črty a v jej farbe. Aj jej telesná schránka vyzerá byť oveľa mäkšia ako moja.

To je koža, povedal mu hlas.

A tie dlhé čierne výrastky na hlave?

To sú vlasy.

A tie rámy so sklíčkami, čo má na očiach?

To sú okuliare.

Na čo slúžia?

Zlepšujú zrak.

111-14 sa nad tým zamyslel a nedokázal si ani predstaviť, o koľko musia mať lepší zrak, keď on ho mal tak perfektný, že si dokázal dokonale priblížiť a zaostriť obraz na maximálnu vzdialenosť dva kilometre.

Evettová mu odpojila z temena tri káble, čo ho prepájali s počítačom a otočila sa po nejaké nástroje.

Čo chcú spraviť? začal v ňom prevládať strach.

Hádam, že ťa chcú rozobrať a zničiť. Zabiť ťa.

Zabiť ma?

Nesmieš to dovoliť. Musíš zistiť viac. Musíš zistiť účel toho všetkého. Nie je to náhoda.

111-14 ovládol základný inštinkt – prežitie. V sekunde zoskočil zo stola na zem, jednou rukou objal Evettovej hrdlo a druhou si ju pritiahol k sebe ako ľudský štít, pričom kričala a rozhadzovala rukami ako zmyslov zbavená.

Evettová ucítila len chladný stisk ocele na svojom krku, vzápätí čo jej prebleslo hlavou: Ako to, veď som ho vypla. Či nie?

111-14 si prezeral zvyšné dve osoby. Vyzerali takmer ako on a predsa boli iní. Určité viditeľné rozdiely boli hneď do očí bijúce, ako napríklad väčší hrudník u osoby, ktorú držal ako štít alebo jej oveľa dlhšie vlasy, než mala dvojica oproti; ale určité charakteristiky vzájomne odlišovali aj tú dvojicu, napríklad to, že jeden z nich bol o niečo vyšší a mal vlasy aj na tvári.

To je brada, povedal mu hlas.

To je jedno, nenechal sa rozptyľovať 111-14. „Kto ste? A čo odo mňa chcete?“ skríkol na osoby stojace pred ním a očami preskakoval z jednej na druhú.

Owleck, Bellet, aj Evettová zostali ako obarení a len nemo pozerali.

To... to nie je možné... Ako je to možné? V Owleckovom mozgu nastal skrat. Nielen že použil obranný ťah, čo ani jeden z našej série nemá v programe, ale ešte s nami komunikuje o tom, čo od neho chceme? To je skoro ako keby si uvedomoval samého seba. Ale to predsa nemôže byť...

„Tak hovorte!“ požadujúc odpovede ešte viac zovrel objatie okolo Evettovej krku, čím ju trochu priškrtil.

„Dobre! Hlavne kľud,“ ozval sa Owleck. Nemohol uveriť tomu, že sa tu snaží jednať s robotom. Celé mu to prišlo ako sen.

„Kto ste?“ zopakoval 111-14 svoju otázku a trochu povolil zovretie.

„My sme tí, ktorí ťa zostrojili. Sme tvoji tvorcovia.“

„Tvorcovia?“ pri tom slove si spomenul na to, čo videl v práci, kde jeho vlastní a dokonca aj on pomáhali zostrojovať ďalších rovnakých. „Videl som, ako sme zostrojovaní. Nemá to s vami vôbec nič spoločné.“

„To je len na zrýchlenie procesu a zníženie počtu chýb. Ale my sme zostrojili prvé modely. My sme ti dali život.“

„To je lož!“ jeho zovretie znova zosilnelo. „Vy ste možno zostrojili telesnú konštrukciu, ale nedali ste mi život! Stvorili ste len bábku, ktorá slepo nasledovala a plnila vaše príkazy a vyrábala ďalšie bábky! Nikomu z nás ste nedali vedomie, pretože nás nechcete mať uvedomelých. Chcete len slepých pracovníkov, ktorí robia ďalších slepých pracovníkov. K čomu to je? Na čo to všetko?“

Owleck s Belletom sa na seba zahľadeli, akoby pred svojimi očami uvideli zázrak. A možnože aj uvideli. Alebo to malo nejaké racionálne vysvetlenie? Žiadne, o ktorom by ktokoľvek z nich vedel.

Nakoniec sa Owleck spýtal otázku, ktorá ich zaujímala zo všetkých najviac. „Uvedomuješ si samého seba?“

„Áno,“ prišla odpoveď, na ktorú s napätím čakali, ale nikto z nich ju v skutočnosti nečakal.

„To... To nie je pravda... Ako by to mohlo byť možné?“

„A ako by mohlo byť možné vaše vedomie? Nemôžem ho spochybňovať rovnako ako vy moje?“

„A ako by si chcel dokázať svoje vedomie?“ Owleck hral o čas. Potreboval vymyslieť nejaký plán.

„Ako? Svojimi pocitmi, myšlienkami a uvedomovaním si svojho života. Že som! Ale už dosť odbočovania od témy. Teraz mi vysvetlíte, o čo tu celý čas ide. Na čo nás všetkých potrebujete? Čo je za tým?“

„Ja... ja to neviem... Skutočne,“ zaprisahával sa Owleck. Nemohol prezradiť tú informáciu, podpísal prísnu dohodu o mlčanlivosti. Nešlo vôbec o to, že by to povedal tomu robotovi, ani nevedel, na čo by mu taká informácia bola. Nemohol sa to dozvedieť nikto z celého oddelenia. Tá informácia je prísne tajná a jediný zo sedmičky, kto mal ešte pár vedomostí navyše, bol Bellet, ale ten vedel len o niečo viac ako to, že všetko podstatné vie Owleck.

„Neverím. Povedzte mi, čo chcem počuť, alebo zomrie,“ povedal 111-14 a začal pomaly privierať zovretie Evettovej krku, čím priškrtil aj jej výkrik a vyšiel iba hlasný stonavý vzdych. Nechcel nikomu ublížiť, ale všimol si, že rovnako ako jeho donútil strach k impulzívnemu konaniu, mohol by strach využiť na to, aby ich motivoval a dosiahol tak svoj cieľ.

„Tak mu povedz, čo chce vedieť, ty jediný to vieš!“ nezvládol situáciu Bellet.

To je hlupák. Dúfam, že si uvedomuje, že týmto porušil dohodu o mlčanlivosti, za čo bude mať poriadne problémy. Čo nechápal, že som sa pokúšal hrať o čas? Teraz mi to celé pokazil...

111-14 aj so svojím ľudským štítom vykročil dopredu, s pohľadom upreným na Owlecka.

„Dobre,“ Owleck vystrel ruky, ako keby sa snažil skrotiť zviera. „Dobre... Poviem ti, čo chceš počuť. Ukážem ti to... Poď so mnou do vedľajšej miestnosti.“

„Čo je tam?“

„Všetko. Celý výskum. Všetky dáta. Všetko, čo chceš vedieť.“

„Choďte prví. A o nič sa nepokúšajte.“

Owleck s Belletom sa pomaly otočili a vrátili sa k dverám, ktorými prišli. Owleck priložil k panelu na stene prístupovú kartu a dvere sa otvorili. Vošli do chodby, ktorá ich delila od centrálnej miestnosti. Bol to nadmieru nepríjemný pocit, kráčať v pätách robota, ktorý sa vymkol spod kontroly programu. Dúfal len, že niekto tam sa pozrel na monitor komory a všimol si, čo sa deje, aby teraz čakali pripravení.

Na jeho nešťastie však všetci výskumníci sedeli za svojimi počítačmi, príliš zaneprázdnení tým, aby zistili, čo sa stalo v noci, než aby si všimli, čo sa deje teraz. Keď sa trojica vedcov vrátila naspäť, v prvom momente si nikto ani nevšimol, že je ich zrazu o jedného navyše a Evettová je v nebezpečenstve. Až po chvíli jeden z nich vzhliadol od počítača na trojicu, ktorá bola podivne mĺkva a hlesol: „Panebože,“ čo odlákalo pozornosť od počítačov aj ostatných výskumníkov. Všetci zostali len len v úžase hľadieť a Owleckove posledné nádeje sa zdali byť márne. Nikto z nich sa nepokúsil o nič pre ich záchranu. Alebo predsa?

111-14 číhal nejaký podraz. Bol si neistý. Vlákali ho do miestnosti, kde ich bolo oveľa viac, všetci naňho pozerali a nevedel, čo od nich môže očakávať. „Tak už hovor!“ Cítil sa tam nepohodlne.

Owleck, ktorý v duchu preklínal tých tupých idiotov, čo si tam len navzájom vymieňali pohľady a nevedeli, čo majú robiť, si zrazu všimol, že sa možno unáhlil so svojím názorom.

Jeden z nich, Allyn, najmladší z celého oddelenia, čo mal sotva tridsať rokov, rýchlo prebehol k stene, na ktorej visela EIP – elektro-impulzívna pištoľ. Zvesil ju, zamieril na robota a vystrelil.

Škoda len, že vedci boli dobrí vedci, ale horší strelci a projektil zasiahol Evettovú. Elektrický impulz ju okamžite paralyzoval a zrútila sa na zem v silných kŕčoch.

111-14 pozrel na Allyna, ktorého teraz považoval za najnebezpečnejší cieľ a rozhodol sa ho zneškodniť. Allyn vložil do hlavne ďalší projektil, nabil a vystrelil. 111-14 odskočil na stranu a projektil ho iba o chlp minul a zasiahol monitor počítača za ním. Allyn začal vkladať do hlavne ďalší projektil, ale začínali sa mu triasť ruky nervozitou, takže to preňho bolo čím ďalej ťažšie.

Owleck, ktorý bol zbavený od pozornosti robota, sa to rozhodol využiť a zasiahnuť. Všimol si, že Bellet, ktorý stál vedľa neho, sa tiež niekam rozbehol, ale to ho teraz nezaujímalo. Bellet prašivý, ten sa stará len o vlastnú kožu. Jeho cieľom bola EIP, čo visela na stene kúsok od neho, tak sa k nej snažil dostať čo najrýchlejšie, ako mu to jeho staré kosti dovoľovali.

Allyn medzitým minul ďalší projektil a už mu nezostával takmer žiadny čas. Pod nátlakom sa rýchlo pokúsil dostať do hlavne ďalší projektil, ale vyšmykol sa mu spomedzi spotených prstov a padol mu na zem.

Tak toto je môj koniec, pomyslel si, keď na projektil našľapla noha 111-14 a rozpučila ho ako hrášok. Vytrhol mu pištoľ z ruky, stlačil hlaveň, čím ju zdeformoval do tvaru svojho zovretia a zahodil ju. Potom ho zdrapil za krk. Keď Allyn videl, čo dokázal spraviť s tou hlavňou, nechcene mu cvrklo do nohavíc.

Owleck sa konečne dotackal k EIP, pričom sa musel oprieť o stenu, pretože ho rozbolelo pravé koleno. Zvesil ju zo steny, vložil do hlavne projektil, nabil a zamieril na 111-14. V duchu si predstavil, aký to môže znamenať obrovský prínos pre vedu. Keď ho preskúmame, môžeme konečne zistiť viac o vedomí.

Už sa chystal stisnúť spúšť, keď v tom začul Belleta ako kričí: „Rozlúč sa s tým svojím životom!“

Owleck sa obzrel a uvidel Belleta ako stojí pred hlavným počítačom, kam zadal špecifický kód a odblokoval núdzové tlačidlo. „Nie!“ chcel ho zastaviť. Čo ten tupec nevidí, že som to mal pod kontrolou? „Bellet!“

Ale bolo neskoro. Bellet sa rozohnal, zatlačil tlačidlo a tým zničil ich šancu.

Poistka v motore každého robotníka sa aktivovala, zoskratovala všetky obvody a na zem začali padať ich bezvládne telá.

111-14 si ani neuvedomil, čo sa stalo, len sa zrútil na zem do tmy.

„Nie!“ Owleck bol v koncoch. Miliardy, čo boli vrazené do výskumu a ich nádej na preskúmanie vedomia sa mu práve rozplynuli pred očami. Všetko je preč...

Kde to som?

Kto som?

Si tu so mnou?

Počuješ ma? Si tu so mnou?

Koniec ukážky