Posledný Inkov odkaz

Karl May

Vydavateľstvo Zabudnuté knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

Táto kniha ani žiadna jej časť nesmie byť reprodukovaná a šírená v papierovej, elektronickej alebo inej podobe bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

Preklad: Prof. Miloš Ruppeldt

Digitalizácia a opravy: OZ Zabudnuté knihy

Obálka: Frederic Remington - Public Domain

V texte boli vykonané minimálne úpravy oproti vydaniu z roku 1942

Za požičanie knihy na digitalizáciu ďakujeme antikvariátu Knihy pána Melvilla - melville.sk

Všetky práva vyhradené.

ISBN 978-80-99966-28-5 (EPUB)

I. Espada

– Corrida de toros, corrida de toros! – ozývalo sa z úst vyvolávačov, ktorí okrášlení strakatými stuhami a páskami chodili v pravých uhloch sa križujúcimi ulicami mesta Buenos Aires. Corrida de toros bola téma, o ktorej už niekoľko dní písali všetky noviny mesta, a Corrida de toros tvorili predmet rozhovorov vo všetkých verejných a súkromných miestnostiach.

Corrida de toros, po slovensky býčie zápasy, sú slová, ktoré oduševnia každého Španiela a každého, komu v žilách prúdi čo len kvapka španielskej krvi. Nedbá na námietky, ktoré prednášajú nepriatelia tejto jeho najmilšej zábavy, aby dokázali, aká je nielen mravne, ale aj inak zavrhnutia hodná, a ponáhľa sa do arény, aby z plného hrdla výskal nad mučením zvierat a býva celkom bez seba od rozkoše, keď niektorý rozzúrený býk rozpára koňovi brucho, alebo prekole niektorého z toreadorov.

Áno, corrida de toros! Ako dávno už nevideli v Buenos Aires býčie zápasy. Už koľko rokov nebolo počuť na Plaza de toros erdžania koní, rev býkov, krik borcov a jasot divákov. Veľmi dlhý rad rokov uplynul už od tých čias, ako sa tu odohrávali posledné býčie zápasy. A príčinou toho boli politické pomery krajiny.

Vojna, do ktorej Lopez, diktátor Paraguaya, vtiahol argentínsku konfederáciu, stála ju doteraz štyridsať miliónov dolárov a päťdesiattisíc ľudských životov, a to okrem dvestotisíc obetí, ktoré si vyžiadala vojnou dovlečená cholera. Vtedy nebolo možné myslieť na zábavy. Argentínske vojsko bolo vždy v nevýhode oproti Lopezovi, ale minulého týždňa získalo si významný úspech. V Buenos Aires oslávili ho osvetlením a slávnostnými sprievodmi a práve novozvolený prezident Sarmiento, aby si získal obľubu u obyvateľstva, použil tejto príležitosti, aby povolil býčie zápasy.

Hoci ostalo na prípravy len veľmi málo času, náhodou vznikli priaznivé okolnosti, od ktorých sa dalo očakávať, že tieto corrida de toros budú neobyčajne pútavé. Totiž v samom Buenos Aires bolo niekoľko býčích zápasníkov, ktorí si už zadovážili dobrý chýr a ešte ich nepremohol toro (býk). Žiarliví jeden na druhého až horeli od túžby, aby sa rozhodlo, ktorý je z nich najobratnejší. Vtom sa zrazu prihlásil akýsi‚ cudzinec, Španiel z Madridu, ktorý býval od niekoľkých dní v hoteli Labastia, a žiadal o dovolenie, aby sa mohol uchádzať o cenu. Keď povedal svoje meno, páni komitétu s radosťou udelili mu povolenie, lebo tento muž nebol nik iný, ako pán Crusada, najslávnejší espada celého španielskeho kráľovstva.

Stačil už sám chýr o ňom, aby vzrušil obyvateľstvo mesta a ešte sa to malo zlepšiť. Prihlásili sa totiž ešte dvaja páni, ktorých ponuky nadmieru rozčúlili všetkých. Jeden z nich bol majiteľ veľkých stád dobytka. Nedávno si dal doviesť s veľkým nákladom niekoľko severoamerických bizónov, aby sa pokúsil docieliť kríženie s domácou rasou rožného dobytka. Ale tieto mohutné zvieratá sa ukázali takými divokými a neskrotnými, že sa ich rozhodol postrieľať. I ponúkol, že najsilnejšieho z týchto bizónov bezplatne prepustí na býčie zápasy. Druhý pán bol zase majiteľom haciendy v okolí San Nicolasu. Jeho peoni (sluhovia) vykopali jamu, aby chytili do nej jaguára, ktorý im riedil stáda oviec, a mali šťastie, že tohto dravca dostali do rúk živého a neporaneného. Aby ho mohli predať nejakému kupcovi, nezabili ho a teraz haciendero oznámil, že dá doviezť tohto jaguára a daruje ho komitétu.

Ľahko si možno predstaviť, že tieto okolnosti, ako aj prítomnosť slávneho býčieho zápasníka a výhľad na zápas s býkom a s jaguárom vzbudili čo najväčší záujem nielen u obecenstva ale predovšetkým u domácich toreadorov.

Býčích zápasníkov menujú obyčajne toreadormi alebo torerami (toreadores alebo toreros). Toto pomenovanie pochádza zo slova toro, býk. Títo sa delia na niekoľko zvláštnych skupín, z ktorých každá musí vyplniť určitú úlohu. Tu sú najprv picadores, ktorí sediac na koni majú dráždiť býka kopijami. Nasledujú chulos alebo banderillos, ktorých úlohou je, ak sa niektorý picador nájde v nebezpečí, odvábiť od neho pozornosť býka strakatými stuhami a upútať na seba, pričom mu vrazia do krku ostré, hákovité tyčinky. Napokon sa zjavia espadas, vlastní borcovia, ktorí majú doraziť býka mečom. Meno dostali od slova espada, čo znamená meč. Ešte môžeme spomenúť matadorov (matadores), pomenovaných od slova matar, zabíjať. Títo mäsiari nenáležali k opravdovým býčim zápasníkom, boli vlastne sluhami cirkusu a ich úlohou bolo býkovi, ak nebol espadom smrteľne trafený, naposledy vraziť z milosti nôž do hrdla.

Ako sme už spomenuli, rozbehli sa vyvolávači po uliciach mesta Buenos Aires, aby všade oznámili, že sa býčie zápasy započnú na druhý deň. Tu i tam zastali, aby chodcom na široko-ďaleko znejúcim hlasom oznámili program a všetky bližšie okolnosti. Bol už súmrak. Komu len bolo možné, zatvoril svoj obchod, a vyhľadal nejakú reštauráciu, kaviareň alebo confiteriu (cukráreň), kde by sa porozprával o udalostiach dňa. Confiterias sú verejné lokály, kde možno dostať koláče a zmrzlinu.

Café de Paris, ktorá bola známa ako najlepšia kaviareň v Buenos Aires, bola taká preplnená, že sotva bolo možné dostať stoličku. Bolo tam veľmi veselo, najmä pri jednom stolíku, ku ktorému sa ustavične obracali zraky prítomných, lebo tam sedeli traja argentínski espadovia, ktorí mali zajtra ukázať svoju šikovnosť. Cítili k sebe navzájom skrytú žiarlivosť, ale inak sa v reči zhodovali, že komité spáchalo neodpustiteľnú chybu, keď pripustilo toho Španiela. Umienili si, že urobia všetko možné, aby mu uchvátili doterajšiu slávu. Jeden z nich, ktorý mal hlavné slovo, trúfal si toho severoamerického bizóna zabiť prvým úderom. Obrátil sa k prítomným a ponúkol sa s hocikým staviť, že dodrží slovo.

Pri susednom stole sedeli štyria elegantne oblečení páni, z ktorých vynikol najmä jeden. Bol takmer obrovskej postavy, a hoci bol sotva niečo vyše päťdesiatročný, mal dlhú hustú a takmer úplne snehobielu bradu. Vlasy na hlave boli tiež tej istej farby. Pre opálenú tvár ho bolo možné pokladať za gauchu alebo za človeka, ktorý stále žije na voľnom vzduchu, na pampách, ba hádam i v divočinách, ale jeho elegantný, podľa najnovšej parížskej módy ušitý oblek hovoril o opaku. Jeho traja susedia boli celkom takí opálení ako on. Jeden z nich sa obrátil a povedal:

– Carlos, počul si toho chvastúňa?

Muž s bielou bradou prikývol.

– Čo na to povieš ?

Opýtaný kývol plecom a ľahký, pohrdlivý úsmev mihol sa na jeho vážnej tvári.

– I ja tak myslím! –– pokračoval druhý. – To už treba veľa, aby niekto nožom preklal tunajšieho tora, skôr než je vyčerpaný. Iste vieš lepšie než my, čo značí taký severoamerický bizón (byvol), lebo si roky a roky tam hore poľoval na nich. Ale tento espada sotva bude môcť dodržať svoje slovo.

– To si myslím! Ústami nemožno zabiť byvola.

Tieto slová povedal trochu hlasnejšie, ako chcel. Espada ich začul, vyskočil, pristúpil k nim a povedal takmer rozkazujúcim tónom:

– Seňor, povedali by ste mi, ako sa voláte?

Bielobradý pán premeral ho nekonečne ľahostajným pohľadom a potom odvetil:

– A prečo nie, len čo mi vy poviete svoje.

– Moje meno je ďaleko-široko slávne. Volám sa Antonio Perlilo.

Oči obra sa na chvíľku veľmi zvláštne zablysli, ale rýchlo spustil mihalnice a pokračoval tónom ako predtým:

– Moje meno je sotva také chýrne, ako vaše. Volám sa Hammer.

– Je to nemecké meno?

– Áno.

– Teda ste Nemec?

– Zaiste.

– Tak buďte taký dobrý a mlčte, keď ide o tunajšie veci! Ja som totiž porteňo, rozumeli ste?

Povedal toto slovo ostrým prízvukom a pozrel mu pri tom z vysoka pyšne do tváre. Porteňami (porteňos) menujú sa domorodí obyvatelia krajiny na rozdiel od privandrovaných. Ak si espada myslel, že urobí nejaký dojem týmto slovom, tak sa veľmi mýlil, lebo obor naskrze neprejavoval, že by niečo vedel o jeho význame. Preto espada pokračoval ešte zlostnejším tónom:

– Hovorili ste o mne pohrdlivo. Chcete tento výraz odvolať?

– Nie. Povedal som, že byvola nemožno zabiť slovami, a keďže som tvrdým mužom, viem, čo hovorím.

– Carracho! To je silné! Ja, najslávnejší espada tejto krajiny, mám sa dať vysmiať od nejakého Nemca? Človeče, ak vás teraz vyzvem na súboj, ozaj, čo poviete na to?

– Nič, celkom nič nepoviem, lebo sa to neoddá, – odpovedal Hammer, pričom sa oprel na operadlo stoličky a vrhol na espadu pohľad, ktorý svedčil o všetkom inom, len nie o strachu. To ho však tým väčšmi rozčúlilo. Pristúpil ešte o polkroka bližšie s očami blýskajúcimi od hnevu, zdvihol rameno, ako by k úderu a zvolal:

– Čo, nechcete odvolať urážku a nechcete mi dať zadosťučinenie?

– Nie.

– Tak dobre, vyhlasujem vás za nečestného zbabelca. Tu máte!

Chcel Nemca udrieť päsťou do tváre, ale tento odrazil ranu rukou, rýchlo vyskočil, chytil obe ruky espadu, pritisol mu ich k telu, zdvihol ho do výšky a šmaril ho o stenu, ako čo by bol ľahký ako pierko, že to len tak prasklo.

Všetci hostia vstali z miest. Chceli vidieť, čo sa teraz stane. Espada bol oblečený do tzv. francúzskych šiat, ako ináč všetci prítomní, z ktorých nik nemal oblek z pampy, a tak ani nebolo možno očakávať, že by mal pri sebe zbraň. Jednako, keď rýchlo vstal, chmatol pod kabát, vytiahol dlhý gauchovský nôž a zúriac od hnevu vrhol sa na Nemca. Tento necúvol ani o piaď, len pozrel ostro na neho, schytil ho rýchlym hmatom za rameno, v ktorom držal vysoko nôž, a stisol ho tak, že s bolestným výkrikom pustil zbraň na zem. Potom mu prikázal hrozivým hlasom:

– Daj pokoj, Antonio Perillo! Na mňa tým nestačíš! Tu sme v Buenos Aires a nie v Saline del Condor. Rozumieš?

Pri týchto slovách tak uprene sa podíval na neho, ako keby mu chcel nahliadnuť na dno srdca. Perillo zavrávoral a od ľaku až zmeravel, pozerajúc na hovoriaceho. Zbledol, veľmi zbledol, v očiach mu zablysol akýsi neistý lesk a hlas sa mu až triasol, keď odvetil:

– Salina del Condor? Čo je s ňou? Nepoznám ju.

– Ej, a či ju dobre poznáš, vidím to na tebe.

– Neviem, o čom hovoríte a čo chcete. Nechcem mať s vami nič.

– Veru máš na to príčinu. Daj si pozor, Antonio Perillo!

Siahol do vrecka, hodil niekoľko papierových peňazí na stôl, aby zaplatil to, čo užil, vzal klobúk z vešiaka a kráčal k dverám; nikto sa ho neopovážil zadržať. Keď už nesedel na stoličke, ale sa zdvihol, nahliadol každý, že by nebolo radno pustiť sa do hádky s týmto Goliášom. Jeho traja spoločníci ho nasledovali.

Až keď sa zavreli dvere za nimi, vrátila sa smelosť espadovi. Obrátil sa k svojim kamarátom, aby nejako okrášlil svoju porážku, lebo jeden z nich mu posmešne zavolal:

– Aká to hanba, Antonio Perillo! Veď ťa hodil o zem!

– Len bež za ním a zabŕdni do neho! S takým obrom si nik nemôže začať.

– Môže byť. Ale on ti tykal. A s akým opovržením! A ty nielen že si to strpel, ale si mu vykal, ako predtým.

– Nezbadal som, že mi tykal.

– A čo to bolo s tou Salinou del Condor? Čo tým myslel?

– A čo ja viem? Tento Nemčúr trpí, tak sa zdá, na nejakú fixnú ideu. Dobre viete, že všetci Nemci sú snílkovia a námesačníci. Nehovorme viac o tom!

Hádam by ešte neboli prerušili túto tému, keby nebola vošla nová osoba, ktorá hneď pritiahla na seba pohľady všetkých. Bol to gaucho, ale takej malej, útlej postavy, že takého gaucha ešte nikto z prítomných nevidel v svojom živote. Tento človiečik mal na sebe čisto biele a veľmi široké nohavice, ktoré mu siahali len po kolená, a červené, bavlnené chiripá. Je to plášť, ktorý si obyvateľ pampy prehodí šikmo okolo pásu, spredu a zozadu si ho povytiahne, potom obkrúti okolo tela a tak ho udrží pevne opaskom. Rukávy košele, ktorá bola tiež čistá a biela ako nohavice, mal náš malý gaucho vyhrnuté vyše lakťov, takže predlaktia boli holé. Okolo opaska mal červenú šerpu, ktorej konce viseli dolu. Podobne červený poncho zakrýval vrchné telo; to je vlnené prikrývadlo, v prostriedku ktorého je otvor, ktorým sa prestrčí hlava. Nohy boli obuté do pravých gauchovských čižiem, ktoré sa takto zhotovujú: Pri zabíjaní koňa stiahnu kožu z jeho zadných nôh a nerozrežúc ju, strčia ju ešte teplú ho horúcej vody, aby potom čo najľahšie zošklbali z nej srsť. Cez túto kožu, keď je ešte mokrá, prestrčia nohy a natiahnu si ju, ako punčochy. Len čo koža uschne, položí sa pevne okolo lýtok a tak stvorí znamenitú obuv proti každému počasiu, ktorú, pravda, nemožno viac nikdy stiahnuť a človek ju musí nosiť, kým sa sama neroztrhá a nespadne z nôh. Prirodzene, tým sú pokryté len holene a vrchná časť nohy, kým prsty trčia von a i chodidlá ostanú holé. Gaucho, ktorý nosí takéto čižmy, chodí teda vlastne bosý, – ak totiž vôbec chodí. O chodení možno u neho hovoriť len vtedy, keď je v svojej chalupe, lebo ináč sedí stále v sedle. Že má prsty holé, to sa mu pri stave jeho strmeňov dobre zíde, lebo sú také malé, že len palec sa dá do nich vopchať. Ale tým väčšie sú ostrohy, ktoré nosí. Aj tento človiečik, ktorý práve vošiel do kaviarne, mal pripnuté celé kolesá, vo veľkosti ohromnej medaily. Na hlave mal malý plstený klobúčik, z ktorého visel strapec, a pod klobúkom mal červenú hodvábnu šatku, ktorej vzadu visiace cípy boli zviazané spredu na hrdle. Také šatky nosieva totiž gaucho pod klobúkom, lebo mu chránia krk od slnečného úpalu, a súčasne mu poskytujú aj príjemné ochladenie, totiž pri jazde zachytia vetrík spredu a privedú ho na šiju. Za opaskom pod šerpou trčal dlhý nôž a dvojhlavňová pištoľ. Z pliec mu visela na širokom remeni dvojhlavňová puška, ktorá nebola o veľa kratšia, než bol tento mužíček sám. V rukách držal dve knihy.

Hlavne táto posledná okolnosť pritiahla na neho zraky. Gaucho a s knihami! To ešte svet nevidel. Bol tiež až na kožu úplne vyholený, čo si tiež musel každý všimnúť. Zastal na chvíľu hneď pri dverách a pozdravil zvučným hlasom, čo by inému sotva kedy na um prišlo:

– Buenos dias – dobrý deň! – Potom pristúpil k stolíku, ktorý sa práve vyprázdnil, sadol si k nemu, otvoril obe knižky a, ako čo by bol celkom sám, začal v nich horlivo listovať a čítať. Boli to dve štúdie Kráľovskej akadémie náuk v Berlíne, od E. d‘ Altona a Weisza.

Ešte len pred chvíľkou panujúci krik premenil sa v najhlbšie ticho. Maličký prekvapil všetkých prítomných. Nevedeli, čo si majú o ňom myslieť. Ale on sa o to ani nestaral, ba ani to nezbadal, čítal ďalej a necítil, žeby ho vyrušovali, na čo zase nastalo hlučnejšie v kaviarni a znova začali hovoriť o býčích zápasoch. Len keď jeden z čašníkov, tiež taký malý chlapík, ako on, pristúpil k nemu a spýtal sa ho, čo si žiada, pozrel na neho a požiadal ho v najčistejšej španielčine:

– Máte pivo? Myslím totiž cerevisiu, ako sa to latinsky volá.

– Áno, pane, máme pivo, fľašu za šesť papierových toliarov.

– Doneste mi teda fľašu, to jest po latinsky ampulku alebo lagenu.

Čašník prekvapene pozrel na neho, priniesol fľašku a pohár a nalial. Ostatní sa viac nestarali o neho, okrem jedného a to bol náš espada, Antonio Perillo. Nespustil ho takmer z očú, zdalo sa, ako čo by sa zaoberal len s ním, takže sa viac ani nezúčastňoval rozhovoru. Napokon vstal, pristúpil k nemu a povedal veľmi zdvorilým hlasom:

– Odpusťte, seňor! Tak sa zdá, poznáme sa?

Malý, červený gaucho pozrel prekvapene od svojej knižky, tiež vstal a povedal tiež celkom takým zdvorilým spôsobom:

– Ľúto mi je, seňor, ale musím vám povedať, že sa mýlite. Nepoznám vás.

– Tak máte akiste príčinu toto tvrdiť. Som presvedčený, že sme sa už raz zišli hore pri rieke.

– Nie, lebo som ešte nikdy tam nebol. Veď je iba týždeň tomu, ako som v tejto krajine a Buenos Aires som neopustil ešte ani na krok.

– Tak, ak sa smiem spýtať, odkiaľ vlastne pochádzate?

– Z Juterbogk-u, ktorý sa píše ináč aj Juterbog alebo Júterbock. Doteraz nie je ešte rozhodnuté, ktorý spôsob písania je správny. Ale ja som sa už rozhodol bezpodmienečne za Juterbogk, lebo tak sú bog a bock vlastne zjednotené.

– To miesto mi je celkom neznáme. Boli by ste taký láskavý a povedali mi svoje meno?

– Veľmi vďačne. Som Morgenstern, Doktor Morgenstern.

– A vaše postavenie?

– Som učenec, alebo aby som sa dôkladnejšie vyjadril, súkromný učenec.

– A čím sa zamestnávate?

– Zoológiou, seňor. Práve som pricestoval do Argentíny, aby som vykutal glyptodona, megaterium a mastodona.

– Do toho sa nerozumiem. Nikdy som nepočul tieto slová.

– To sú vlastne: obrovský pásovec, obrovský leňochod a predpotopný mamut.

Espada vystrúhal kyslú tvár, pozrel skúmavo na maličkého a potom sa ho spýtal:

– Hovoríte vážne, seňor?

– To sa vie!

– A kde chcete hľadať tieto zvieratá?

– Samo sebou sa rozumie, že vo formáciách pampy, o ktorých sa, bohužiaľ, ešte nevie dôkladne, či sa utvorili ešte pred diluviom alebo súčasne s ním.

– Diluvium? Seňor, už vám rozumiem! Hovoríte v tejto nezrozumiteľnej reči, aby ste mi naznačili, že som vám nepohodlný.

– Táto reč je vôbec nie taká nepochopiteľná, ako myslíte. Pozrite len do týchto dvoch kníh, ich pôvodcovia sú veľmi znamenití znalci diluvia! Weisz a ď Alton musia vám byť nevyhnutne veľmi dobre známy, a. ..

– Nie, ba ešte čo, vôbec nie, – prerušil ho býčí zápasník. – Nepoznám tých pánov. Ale o vás by som chcel ešte i teraz tvrdiť, že vás poznám a to dôkladnejšie, než si myslíte. Pripúšťate, že šaty, čo nosíte na sebe, majú vás len prestrojiť?

– Prestrojiť? Hm! Keď chcem byť úprimný, musím veru pripustiť, že sa inak neobliekam len ako gaucho.

– Ale veď jazdíte znamenite, seňor, ako som vás videl.

– To je omyl, pane. Už som síce mal raz príležitosť sedieť na koni, po latinsky equus. Ale čo latinák menuje equo vehi, to jest: umenie jazdiť, ostalo mi neznámym na celých deväť desatín.

Perillo nemohol na toto nepokrútiť hlavou. Na tvár natiahol diplomatický úsmev a vyslovil sa nasledovne, pričom sa poklonil pre ním:

– Nemôžem na vás väčšmi naliehať, seňor, lebo každé vaše slovo hovorí, že chcete ostať nepoznaným. Buďte taký láskavý a odpusťte moju dotieravosť! Som presvedčený, že príde čas, a zhodíte zo seba svoju terajšiu masku!

S tým odišiel k svojmu stolíku. Červený gaucho zas tiež pokrútil hlavou, sadol si znova a zamrmlal si:

– Masku! Zhodiť! Tento pán je, tak sa zdá, veľmi roztržitý.

Pohrúžil sa znova do svojich kníh. Ale zas ho vyrušili, lebo malý čašník, ktorý stál nablízku a vypočul rozhovor, pristúpil k nemu a povedal:

– Seňor, nechcete piť? Škoda piva, keď ho tak dlho nechávate stáť.

Gaucho pozrel na neho, schytil pohár, vypil poriadny dúšok a povedal priateľským tónom:

– Ďakujem vám, seňor. Veru sa musí človek navyknúť, popri potrebnom nezabudnúť na príjemné. A pitie, latinsky potio, je nielen čosi príjemné, ale aj potrebné.

Chcel čítať ďalej, ale keď zbadal, že čašník ešte stojí pri ňom, spýtal sa ho:

– Chcete ešte niečo poznamenať, seňor?

– Ak dovolíte, áno. Hovorili ste pred chvíľou o Juterbogku. Vari ste Nemec?

– Áno, som, o čom svedčí aj moje meno Morgenstern. Keby som bol Rimanom, volal by som sa po latinsky Jubar.

– To ma nesmieme teší, seňor. Môžem sa zhovárať s vami po nemecky?

– Nemecky? A vy ste Nemec?

– A či, a ešte aký! Narodil som sa v Stralau pri Berlíne, som teda vašim blízkym rodákom, pán doktor. Lebo že ste doktorom, to som začul pred chvíľou.

– Teda zo Stralau! Kto by si to bol myslel! A ja som vás pokladal za Argentínca. Nuž, ako ste sa dostali sem za more?

– Ako rodená vodná víla alebo ako ju volajú: libella. Veď iste dobre viete, že v Stralau chytajú ryby a tam je aj jazero Rummelsburské. Pochopiteľne navykol som na vodu a leziem za ňou. Tak som došiel do Hamburgu a potom ďalej až sem do Južnej Ameriky.

– A čo tu chcete?

– Chcem zbohatnúť, to sa rozumie.

– Nuž a čo?

– Hej, nuž a čo! Zbohatnúť, to nejde tak chytro, ako som sa nazdal. Prejdú popri tom aj chudé roky, a keď neprestanú, tak milión, o ktorom som snil, veru nezoženiem dohromady.

– Máte doma pokrvných?

– Nie. Keby som bol mal niekoho alebo niečo, bol by som ostal doma. Potom som veľmi chcel ísť k vojsku, lebo moje srdce bolo vždy statočne patrioticky naladené. Ale keď som bol o dva palce kratší, nuž ma nevzali a vyhlásili za neschopného. Na tom som sa nahneval a odišiel do cudziny, aby som sa presvedčil, či ma aspoň tu uznajú za schopného.

– Ako dlho ste už tu?

– Päť rokov, čo sa celkom zhoduje s päťadvadsiatimi rokmi, v rozkvete ktorých stojím.

– A čím ste sa dosiaľ zamestnávali?

– Všetkým možným, čo bolo čestné, ale nikdy som sa nedostal na zelenú ratolesť. Teraz som čašníkom, ale tiež nie natrvalo a len na výpomoc pre dnešný deň, lebo čakali veľa hostí. Posledne som bol v prístave robotníkom.

– Boli ste už vo vnútrozemí krajiny? Totiž nespytujem sa bez príčiny.

– Tým tiež môžem poslúžiť. Bol som už dva razy až v Tucumane a to ako sluha pri koňoch.

– Teda viete jazdiť?

– Ako rodený rytier. To sa tu človek naučí hneď a často rýchlejšie, než si predstavoval.

– To je dobre, to je výtečne! Ale teraz k hlavnej veci. Tu v Argentíne, ako počúvam, je veľa kostí?

– Až hrúza!

– Výborne! Ja ich práve hľadám.

– Kosti? A prečo?

– Zo záujmu pre vec.

– Tak? To je, pravda, záujem, o akom som ešte neslýchal. Ale môžem vás potešiť. Keď chcete kosti, môžem vám ich zaopatriť toľko, že nimi zaplníte celé lode.

– Antidiluviálne?

– Tomu nerozumiem, len tvrdím, že ich môžete mať, koľko len chcete druhov.

– Z mastodona?

– Z mastného koňa? Koľko len chcete.

– Myslím z obrovských slonov.

– Nepoznám také zvieratá.

– To je pochopiteľné, lebo toto zviera žilo ešte pred potopou sveta.

– Tak je už po ňom a ani kostí po ňom už nebude. Po potope ostali už len kosti po rožnom dobytku, koňoch a ovciach.

– Nerozumiete ma. Hľadám kosti z predpotopného prasveta, alebo jeho zvierat, aké vidieť v tunajších prírodo-historických múzeách.

– Ach, už rozumiem! Tie trčia v zemi, odkiaľ ich človek musí vyhrabať. I to som už videl. Možno ich nájsť hocikde v pampe. Teda také vecičky chcete vyhľadávať a vykopávať?

– Áno. Vezmem do služby gauchov a preto som sa obliekol ako oni, aby som im hneď od začiatku bol sympatický. Ale predovšetkým potrebujem sluhu, na ktorého by som sa mohol celkom spoľahnúť. Vy sa mi páčite, máte čestnú a zároveň aj šibalskú tvár, a ako sa zdá, netrpíte ani na hlúposť, čo latinák menuje: vecordia. Nemali by ste vôľu stať sa mojím sluhom?

– Prečo nie, ak budete dobre zaobchodiť so mnou.

– Tak teda príďte zajtra ráno ku mne, aby sme sa dohovorili o všetkom potrebnom. Poznáte bankára Salida?

– Áno. Neďaleko odtiaľto má obchod, ale svoju, quintu von z mesta.

– I ja tam bývam, odporúčali ma k nemu a som jeho hosťom. Ale teraz ma už nechajte pokojne ďalej čítať.

– Dobre, teda len si čítajte, pán doktor! Zajtra, sa predstavím a myslím, že urobíme dobrý kšeft. Dobyjem vám každú kosť zo zeme a čo by bola aká veľká.

Obsah tohto rozhovoru i ďalej zamestnával Morgensterna, aspoň sa tak zdalo, lebo nečítal už tak pozorne, ako predtým a pritom nezabudol i popíjať. Keď vyprázdnil fľašku, Antonio Perillo vstal od stola, zaplatil a odišiel. O chvíľu vstal aj Morgenstern. Zaplatil šesť papierových toliarov. To sa zdá veľa, ale nie je to také zlé, ako si myslíme, lebo papierový toliar má hodnotu šestnásť nemeckých fenigov. Ale jednako cena deväťdesiatšesť fenigov za fľašku piva nebola nízka, lenže pivo z Európy privezené vtedy považovali za luxusný nápoj, väčšmi ako dnes.

Keď opustil kaviareň, obrátil sa naľavo do ulice, ktorá viedla priamo ako lineár rovno k bankárovej quinte. Bol príliš zaujatý učenými myšlienkami, než aby zbadal dve postavy, ktoré stáli naproti pri stĺporadí. Bol to Antonio Perillo a ešte jeden, ktorý bol predtým tiež v kaviarni. Tento druhý bol ešte vyšší a plecnatejší, ako býči zápasník a jeho mohutný vzrast tela svedčil o neobyčajnej sile. Na jeho tvári vetrom a nepohodou ošľahanej a holobradej bolo vidieť, že bol doma v pampách a v horách. Ale dojem, ktorý vzbudzovala táto tvár, naskrze nebol priaznivý. Úzky, ostro ohnutý nos mimovoľne upomínal na zobák supa. Spod zarastených obočí pri koreni nosa pozerali pichľavé oči. Úzke, bezfarebné pery ešte zosilňovali dojem výrazu dravého vtáka. Oblečený mal kroj tejto krajiny. Na hlave mal sombrero so širokou obrubou.

Len čo s určitosťou poznal ťahy nemeckého učenca v svetle oblokov kaviarne vedľa ktorých prešiel, pošepol Perillovi:

– Nemožno pochybovať, on je to, a čo to ako tajil.

– Len bradu si dal ostrihať a obliekol si kroj gaucha. Ale tým neoklame ľudí, ako sme my. Musím vedieť, kde býva. Stopuj ho!

– Nejdeš so mnou?

– Nie. Mohol by sa zvrtnúť a poznať ma. Hneď by mal podozrenie. Vojdem tu napravo do confiterie a počkám na tvoj návrat.

Perillo vošiel do kuchyne cukrárne a ten druhý tajne sledoval Nemca. Ulica sa tiahla, čo sme už povedali, ako šnúra rovno ďalej, lebo Buenos Aires je veľmi pravidelne vybudované mesto. Pozostáva zo samých domových štvorcov, medzi ktorými sa ulice križujú presne v pravých uhloch. Plán mesta možno teda porovnať so šachovnicou.

Okolie je krajinársky celkom, ale naozaj celkom bezvýznamné. Niet nijakej premeny, nijakých výšin alebo dolín, nijakých chrastí alebo lesov. Keď sa človek nájde za mestom, už aj stojí na otvorenej pampe, ako dlaň rovnej, a na obzore sa zlievajú nebo a zem tak, že ani nemožno hovoriť o hranici medzi nimi. Prístav je biedny a vody rieky La Plata majú takú hlinastú a špinavú farbu, že to nedodáva mestu nijakého pôvabu.

Plocha Buenos Airesu je asi taká veľká ako Paríža. Z tohto si možno predstaviť, ako je mesto naširoko rozložené. Je tu viac prekrásnych ulíc a námestí, ale keď človek vyjde von zo stredu mesta, nájde tam nevkusne vymurované magazíny (obchody), ošklivé chalupy a sutiny. Pravda, niektoré zovnútorné ulice majú elegantný výzor, keďže tam sú vily bohatých obyvateľov. Takú vilu menujú tu quintou.

Vo vnútorných a najživších štvrtiach mesta nachodia sa dvoj-, troj-, ba aj štvorposchodové domy. Inak majú budovy len prízemie, domy nestúpajú do výšky, tým väčšmi sa rozťahujú do šírky a hĺbky. Tieto budovy majú ploché, tehlami pokryté strechy, nad ktorými sa týčia malé strážne veže, ktoré volajú miradores. Strechy sú trochu naklonené, aby dážď mohol stekať do dvora a do cisterny tam umiestnenej.

Chudobnejší ľudia majú len jeden jediný dvor, ale lepšie domy sú uzavreté troma, štyrmi alebo i viac dvormi. Keď tak človek stojí pred železnou bránou takejto budovy, ktorá je umelecky zhotovená z prútových železných paličiek, vidí cez ňu celý rad čistých, vodometmi a kvetinami okrášlených mramorových dvorov. Lebo mramor je materiál, z ktorého si majetní ľudia stavajú domy.

Spýtal by sa niekto, prečo majú v Buenos Aires domy s plochými strechami. – Odpoveď je veľmi jednoduchá. Po prvé: kosmé, vysoké strechy potrebujú o veľa viac materiálu a sú len v tých krajoch potrebné, kde sú priemerne veľké dažďové zrážky. Ale v Buenos Aires prší do roka omnoho menej ako u nás. Ďalej: vysoké strechy a štíty by kládli príliš veľký odpor pamperu, veľmi mohutnej a ničiacej víchrici, ktorá sa rúti od Cordilleri. A napokon: ploché strechy majú tú dobrú stránku, že sa po nich večerom možno prechádzať a nadýchať čerstvého povetria.

Koniec ukážky