Ábel Sánchez

Miguel de Unamuno

Preklad: Prof. MILOŠ RUPPELDT

Digitalizácia a úpravy: OZ Zabudnuté knihy

V texte boli vykonané minimálne textové a redakčné úpravy

Obálka: August Macke: Gartenrestaurant - voľné dielo, vytvorené v Canva

Vydavateľstvo Zabudnuté Knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

ISBN 978-80-99966-44-5 (EPUB)

ÚVOD K DRUHÉMU VYDANIU.

Keď som robil korektúru druhého vydania svojho ÁBELA SÁNCHEZA, príbehu náruživosti – hoci by bolo lepšie: príbehu jednej náruživosti – a opravoval sadzbu tu vo svojom vyhnanstve na hranici, odkiaľ síce vidím svoju vlasť, ale som preč zo svojho uboleného Španielska, cítil som, že vo mne znova ožíva túžba po domove, od ktorej som sa práve chcel oslobodiť pri písaní tejto smutnej príhody. Príhody, ktorú som vlastne už nechcel čítať.

Prvé vydanie tejto novely v samom Španielsku nemalo sprvu veľkého úspechu. Škodil mu, bezpochyby, pochmúrny a trúchlivý alegorický obraz na titulnej stránke, ktorý som sám nakreslil, ba aj namaľoval; a škodila mu vlastne ešte väčšmi trúchlivá pochmúrnosť deja. Ľudia sú neradi, keď sa im zarezáva ostrým operačným nožom až do páchnucich hlbín ľudskej duše, alebo keď im otvárajú vredy.

Jednako táto novela, preložená do taliančiny, nemčiny a holandčiny, dosiahla veľmi pekný úspech v krajinách, kde sa myslí a cíti v týchto rečiach. A tak potom dielo začalo mať úspech i v španielčine. Najmä keď mladý kritik Jozef A. Balseiro v 2. zväzku El Vigía (Hlásnik) venoval dielu ostrovtipnú essay. Tak bolo treba, aby vyšlo toto druhé vydanie.

Mladý Severoameričan, čo si pripravuje dizertáciu o mojom literárnom diele, mi nedávno písal a spýtal sa ma, či som túto príhodu nevzal z Byronovho „Kaina“, a musel som mu odpovedať, že to vybájené vo svojich novelách – či nivoliách – nečerpal som z kníh, ale zo spoločenského života, ktorý preciťujem a pre ktorý trpím – ale ktorý aj vychutnávam – zo svojho okolia a zo svojho vlastného života. Všetky osoby, ktoré si autor utvorí, ak ich totiž neutvorí priamo zo života, všetky básnikove postavy, a čo by si hocako protirečili, ba ešte i každá sama osebe – sú autorovými prirodzenými a zákonnými deťmi a – šťastný je takýto autor vo svojom storočí! – sú čiastkami jeho samého.

Na konci svojho umučeného života, keď už umieral, povedal môj úbohý Joaquín Monegro: „Prečo som sa len narodil na zemi plnej nenávisti? Na zemi, na ktorej, tak sa zdá, je zákonom: ‚Nenávidí blížneho svojho ako seba samého! Veď žil som, nenávidiac seba, lebo tu všetci žijeme, nenávidiac druh druha. Ale… prineste sem dieťa!“ A keď som znova počul tieto slová svojho Joaquína, teda už po druhý raz a po niekoľkých rokoch – a akých rokoch! – ktoré tieto dve vydania oddeľujú od seba, cítil som všetku hrôzu horúčky španielskeho národného malomocenstva a povedal som si: „Ale… prineste sem dieťa!“ Lebo tu, v mojej rodnej zemi baskickej – či je francúzska a či španielska, to je jedno – do ktorej som sa vrátil na dlhý pobyt po tridsiatich štyroch rokoch svojho odchodu, znova počínam prežívať svoje detstvo. Veď nie sú tomu ani tri mesiace, čo som tu napísal:

Keby sa tak mohol z cesty vrátiť, stať sa znova malým, jak sme boli;

keby teda mohol dať Ti, Bože,

čos‘ Ty dal mi, keď som bol dieťaťom…

Ale aká tragická je moja skúsenosť o žití-bytí španielskeho národa! Salvador de Madariaga, keď porovnával Angličanov, Francúzov a Španielov, hovoril, že pri rozdeľovaní hlavných hriechov, pod ktorými trpíme všetci, na Angličana sa dostalo viac pokrytectva než na ostatných dvoch, na Francúza viac lakomstva a na Španiela viac závisti. A táto strašná závisť – Gréci ju menovali phthonos – v národe demokratickom, lepšie demagogickom, ako sú Španieli, stala sa kvasom španielskeho spoločenského života. O tomto, ako nik iný, najlepšie vedel Quevedo, a vedel o tom mních Luis de León. Hádam ani pýcha Filipa II. nebola ničím iným ako závisťou. „Závisť sa narodila v Katalánsku,“ povedal mi raz Cambó na Veľkom námestí v Salamanke. A prečo nie v Španielsku? A celé to hnilé nepriateľstvo neutrálov, tých majiteľov vlastných domkov, voči politikom čímže je iným než závisťou? A z čoho sa zrodila inkvizícia, ktorá dnes vstáva z mŕtvych?

A konečne, závisť, ktorú som sa usiloval ukázať v duši svojho Joaquina Monegru, je závisť tragická, závisť, ktorá sa bráni, závisť, ktorú by bolo možno pomenovať anjelskou; ale čím je tá druhá závisť, závisť pokrytecká, ľstivá, nízka a podlá, ktorá rozožiera dušu nášho národa na najbezbrannejšom mieste? Je to kolektívna závisť? Je to závisť obecenstva, ktoré ide do divadla, aby aplaudovalo vtipom, a nie tomu, čo je najvýtečnejšie a najhlbšie?

V rokoch, ktoré oddeľujú obe vydania mojej príhody tragickej náruživosti – možno, najtragickejšej – cítil som, že už dozrieva vred nášho národného malomocenstva, a za týchto asi päť rokov, ktoré som musel prežiť za hranicami svojej vlasti, Španielska, cítil som, že stará tradičná – a tradicionálna – španielska nenávisť, tá pravá, plnokrvná, ktorá roztrpčila Quevedove všetky tri grácie, ako i Larrove, vzmohla sa na zostavenie akejsi politickej straničky, hoci spustlej, ako býva so všetkým hanebným a pokryteckým. Videl som, ako táto závisť zakladala ochranné spolky, videl som, ako sa obracia proti akejkoľvek prirodzenej vyššej autorite. A teraz, keď znova čítam, a to po prvý raz, svojho Ábela Sáncheza, aby som urobil korektúru tohoto druhého – a dúfam, nie posledného – vydania, cítim veľkosť náruživosti svojho Joaquína Monegru a nakoľko mravne prevyšuje všetkých Ábelov. Nie Kain je zlo; tým zlom sú malí Kainovia. Ako aj Ábelkovia.

Ale, keďže sa nechcem babrať v starých smutných veciach, v smutných veciach starej vlády – hoci nie sú smutnejšie než veci novovymenovanej vlády – končím toto úvodné slovo, napísané vo vyhnanstve, vo francúzskej časti zeme, kde som prežil svoje detstvo, ale pritom pozerám na svoju vlasť, na svoje Španielsko, a hovorím spolu so svojím úbohým Joaquínom Monegrom: „Ale… prineste sem dieťa!“

V Hendaye 14. júla 1928

Miguel de Unamuno.

Po smrti Joaquína Monegru našli medzi jeho listinami akési „Pamäti pochmúrnej náruživosti“, ktorá mu zničila život. Do tejto našej rozprávky sú vpletené úryvky z tejto Spovede – totiž tak ich pomenoval – a sú akoby vysvetlivkami, ktoré si Joaquín sám zaznačil o vlastnom utrpení. Tieto úryvky dáme do úvodzoviek. Spoveď venoval svojej dcére.

I.

Ábel Sánchez a Joaquín Monegro sa nepamätali, odkedy sa poznali. Poznali sa už od najútlejšieho detstva, ešte pred chlapčenstvom, keďže ich dojky sa často schádzavali a zbližovali ich, keď ešte ani len hovoriť nevedeli. Poznávali sa vzájomne. A takýmto činom žili a stali sa priateľmi už od narodenia, ako by boli bývali rodnými bratmi.

Pri prechádzkach, hrách a pri iných priateľských prejavoch sa zdalo, že Joaquín má vo všetkom prevahu a všetko on počína, keďže bol hlavatejší. Ale Ábel, zdanlivo popúšťajúc, predsa len urobil všetko podľa svojho. A pre neho bolo vážnejšie neposlúchať, než rozkazovať. Takmer nikdy sa nepovadili. „Pre mňa, nedbám, ako chceš…!“ hovorieval Ábel Joaquínovi, na čom sa Joaquín často rozhneval, lebo so svojím „ako chceš…!“ sa vyhol hádke.

– Nikdy mi nepovieš: nie! – zvolal Joaquín.

– A načo? – odvetil priateľ.

– Dobre, dobre, ale on nechce, aby sme šli do Pinarského hája, – povedal raz Joaquín, keď sa viacerí kamaráti dohovorili, že pôjdu na vychádzku.

– Ale ja? Že by som ja nechcel ísť? – zvolal Ábel. – Ale áno, človeče, áno. Ako chceš. Teda poďme ta!

– Nie tak, ako ja chcem, nie! Už som ti viac ráz povedal, že tak to nejde! Ako ja chcem, – nie, nie! Ty nechceš ísť!

– Ale áno, človeče…

– Tak teda – teraz už ja nechcem ísť…

– Ani ja nie…

– To neplatí, – Joaquín už skoro kričal. – Idete s ním, alebo so mnou!

A všetci šli s Ábelom, nechavší Joaquina samého.

Vysvetľujúc vo svojej „Spovedi“ takéto prípady z detstva, napísal: „Už od týchto čias stal sa sympatickým, ani neviem prečo, a ja antipatickým, naozaj nechápuc príčinu toho; a všetci ma opustili. Už od detstva sa mi odcudzili moji priatelia.“

V čase štúdií na gymnáziu, do ktorého chodili obaja spolu, Joaquín bol šplhavec, štval sa za vyznamenaniami a vždy bol v aule prvý, Ábel bol prvý von z nej, prvý na dvore školy, na ulici, v prírode, na býčích zápasoch, medzi kamarátmi. Ábel rozosmial svojimi vtipmi každého, a najmä vydobil si triumfy a potlesk svojimi karikatúrami z profesorov. „Joaquín je usilovnejší, ale Ábel je pohotovejší… keby‚ si len sadol k štúdiu!…“ A tento úsudok všetkých kamarátov, keďže Joaquín o ňom vedel, otrávil mu srdce. Dospel až tak ďaleko, že ho pokúšalo čosi, aby zanedbal svoje štúdiá a aby sa usiloval zvíťaziť nad Ábelom na inom poli, ale povedal si: ‚No, to už vari nie! Čo by tí vedeli!.. / – A ostal i nabudúce verným svojej povahe. No čo sa akokoľvek usiloval prevýšiť ho duchom a spoločenským vystupovaním, nedosiahol to. Jeho vtipy nerozosmiali nikoho a pokladali ho za hlboko vážneho. „Ty si zachmúrenec,“ hovorieval mu Federiko Cuadrado. „Tvoje vtipy sú vtipmi bolesti.“

Obaja zložili matúru. Ábel sa rozhodol pre umeleckú dráhu a pokračoval v štúdiu maliarstva, Joaquín sa zapísal na medicínsku fakultu. Často sa vídavali a navzájom si hovorili o pokrokoch, aké robia vo svojich štúdiách, pričom Joaquín sa všemožne usiloval dokázať Ábelovi, že medicína je tiež umenie, ba priam krásne umenie, v ktorom je možná aj poetická inšpirácia. Inokedy zasa popieral krásne umenia, ktoré vraj nervujú ducha, a veľmi vychvaľoval vedu, ktorá je vlastne nositeľkou ducha človeka, posilňuje ho, a v skutočnosti vlastne jedine ona prehlbuje ducha.

– Ale veď ani medicína je nie veda, – odvetil mu Ábel. – Nie je ničím iným ako umením, ako praxou, prýštiacou z vedy.

– Ale veď ja sa nechcem venovať liečeniu chorých, – odvetil Joaquín.

– Je to veľmi čestné a užitočné povolanie… – doložil druhý.

– Áno, ale nie pre mňa. Nech je akékoľvek čestné a užitočné, všetko, ako sa ti páči, ale ja pohŕdam takouto čestnosťou a užitočnosťou. Nech si iní zarábajú groše meraním pulzu, skúmaním jazyka a predpisovaním všelijakých receptov. Ja ašpirujem vyššie.

– Vyššie?

– Áno, ašpirujem na hľadanie nových ciest. Chcem sa venovať vedeckým výskumom. Lekárova sláva tkvie v objavovaní záhad nejakej choroby, a nie v tom, aby aplikoval lekársky vynález s väčším alebo s menším šťastím.

– Rád ťa vidím takým idealistom.

– A čo, vari sa nazdávaš, že len vy umelci-maliari môžete snívať o sláve?

– Človeče, veď ti nikto nepovedal, že snívam o takýchto veciach…

– Že nie? Teda prečože si sa venoval maliarstvu, keď nie pre toto?

– Preto, lebo sa mu darí, je to povolanie veľmi sľubné…

– Sľubné?

– Nuž teda dobre, ktoré sa vypláca.

– No, už ty len hoď tento koštiaľ inému psovi, Ábel. Veď ťa poznám temer od svojho narodenia. Mňa neoklameš, dobre ťa poznám.

– Vari som ťa chcel dakedy oklamať?

– To nie, ale klameš ma bez svojho pričinenia. S tými svojimi maniermi, ako by pre teba nič zvláštneho nejestvovalo, tým, že pokladáš život za hračku a o všetkom tvrdíš, že nemá ceny ani za fajku tabaku, jednako si len úžasne ambiciózny…

– Ja? Ambiciózny?

– Áno, ambiciózny na slávu, na dobrú povesť… Takýto si bol vždy od svojho narodenia, lenže si sa pretvaroval.

– Ale poďže sem, Joaquín, a povedz mi: či som ti dakedy odškriepil tvoje vyznačenia? Nebol si v triede vždy prvý, mnoho sľubujúci chlapec?

– Áno, ale kohútom na smetisku, rozmaznaným deckom všetkých kamarátov, tým si bol ty!

– Azda som sa za tým všetkým hnal…

– Vari chceš, aby som ti uveril, že si nikdy nehľadal takéto druhy populárnosti…?

– Skôr si ich hľadal ty…

– Čo? Ja? Ale ja? Ja pohŕdam davom!

– Dobre, dobre, dajme už raz pokoj týmto hlúpostiam a vylieč sa z nich. Lepšie bude, keď mi zas povieš niečo o svojej snúbenici.

– O mojej snúbenici?

– Áno, áno, o tvojej sesterničke, ktorú chceš pokladať za snúbenicu.

Lebo Joaquín skutočne chcel zvíťaziť nad srdcom svojej sesternice, Eleny, a do svojej ľúbostnej žiadosti vložil celé horlivé úsilie svojej sústredenej a skeptickej duše. A svoje žiale a túžby, ktoré boli nevyhnutné, ba zdravé v boji zaľúbenca, vybíjal s priateľom Ábelom.

A koľko toho vytrpel od Eleny!

– Čím diaľ, tým menej ju chápem, – hovorieval Ábelovi. – Toto dievča je pre mňa sfingou…

– Veď vieš, čo povedal Oskar Wilde, a či ktorý to bol: každá žena je sfingou, ale bez záhady.

– No, už Elena, tak sa zdá, ju má. Iste miluje Ábel Sánchez,

iného, hoci dotyčný nevie o tom. Presvedčený som, miluje iného.

– A už prečože tak myslíš?

– Ináč si neviem vysvetliť jej správanie voči mne…

– Teda to značí, keď ťa nechce milovať… totiž milovať ako snúbenca, zaiste ťa bude milovať ako bratanca…

– Nevysmievaj sa mi!

– Dobre, dobre, teda, keď ťa nechce ľúbiť ako snúbenca, alebo, ešte jasnejšie, ako manžela, musí byť rozhodne zamilovaná do iného? To je veru pekná logika!

– Ja sa dobre vyznám v tejto veci!

– Pekne, ale i ja ťa poznám.

– Ty?

– Vari si nenamýšľaš, že ma poznáš lepšie, ako sa poznám sám? Ako je to už dávno, čo ťa poznám? Veď sa poznáme od toho istého dňa.

– Ubezpečujem ťa, že sa pre túto ženskú ešte zbláznim a stratím všetku trpezlivosť. Veď ona sa iba zahráva so mnou. Keby mi bola hneď povedala, že nie, tak dobre, ale takto ma za blázna mať: hovorieva, že uvidí, že si to rozmyslí… Pri takejto veci netreba rozmýšľať… tá koketa!

– To ťa len tak skúma.

– Čože? Skúma mňa? Ona? Ba čo by som ja tak mal na nej študovať? A čo môže ona skúmať?

– Ale, ale, Joaquín, ponižuješ sám seba a ju tiež…! Alebo sa nazdávaš, že postačí vidieť, počuť ťa, aby vedela, že ju miluješ, a už sa ti aj má poddať?

– Áno, ale vždy som jej bol nesympatický…

– Ale, ale, človeče, daj pokoj, nerob sa takým…

– Čo robiť, keď sa len zahráva so mnou! Nie je šľachetné takto si zahrávať s človekom môjho charakteru, s človekom priamym, verným, úprimným… Ale keby si vedel, aká je krásna! A čím je chladnejšia, čím hodnejšia opovrhnutia, tým je krajšia! Sú chvíle, keď neviem, či ju milujem, alebo ešte viac nenávidím. Chceš, aby som ťa jej predstavil?

– Človeče, ak chceš…

– Dobre, predstavím ťa…

– A ak ona chce…

– Čo?

– Namaľujem ju.

– Urob to, priateľ môj.

Ale tejto noci Joaquín zle spal a stále uvažoval o tom maľovaní a myslel na to, ako bude Elenu portrétovať Ábel Sánchez, ten sympatický, neuvedomujúci si toho, ten rozmaznanec cudzích priazní.

Čo z toho bude, či aj Elene, tak ako jeho kamarátom, bude sa zdať Ábel sympatickejší? Už pomyslel i na to, že vyhne sa tomu oboznámeniu, ale keď mu to už sľúbil…

II.

– Ako sa ti pozdáva moja sesternica? – spýtal sa nasledujúceho dňa Joaquín Ábela, keď mu ju bol predstavil a navrhol Elene, aby sa mu dala namaľovať, čo ona prijala s najväčšou radosťou a uspokojením.

– Človeče, chceš, aby som ti pravdu povedal?

– Vždy len pravdu, Ábel. Keby sme si vždy len pravdu, úplnú pravdu povedali, to by bol raj medzi ľuďmi.

– Áno, tak by bolo najmä vtedy, keby si ju každý povedal sám sebe…

– No, teda dobre, čujme tú pravdu!

– Pravda je, že tvoja sesternica a nádejná snúbenica, prípadne žena, Elena, zdá sa mi kráľovským pávom… lepšie povedané, kráľovskou pávicou… veď si rozumieme…

– Áno, rozumiem ti.

Koniec ukážky