Gróf Monte Cristo II

Alexandre Dumas

Preklad: Vladimír Roy

Digitalizácia a úpravy: OZ Zabudnuté knihy

V texte boli vykonané minimálne úpravy.

Vydavateľstvo Zabudnuté Knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

ISBN 978-80-99966-68-1 (EPUB)

ISBN 978-80-99966-69-8 (MOBI)

III. ČASŤ

I.Hodovníci

V dome, stojacom v ulici du Helder, v ktorom Albert de Morcerf s grófom de Monte Cristo mal dohovorenú schôdzku, dňa 21. mája konali sa veľké prípravy, aby mladý človek mohol čestne dodržať dané slovo.

Albert de Morcerf býval v pavilóne, ktorý stál v rohu veľkého dvora proti budove, určenej pre služobníctvo. Len dva obloky tohto pavilónu hľadeli do ulice, ostatné tri boli obrátené do dvora a dva do záhrady.

Medzi týmto dvorom a záhradou čnelo sa nepekným vkusom cisárskej architektúry vystavené priestranné a elegantné bydlisko grófa a grófky de Morcerf.

Rovnobežne s ulicou, pozdĺž šírky tohto stavania, ťahal sa múr, na ktorom vedľa seba v rovnakej diaľke boli postavené vázy s kvetmi a v prostriedku múru bola osadená veľká mrežová pozlátená brána, tvoriaca hlavný vchod; takmer pri samej lóži vrátnika boli malé dvere, ktorými prechodilo služobníctvo, alebo pešo vychádzajúci alebo vracajúci sa páni.

Vo voľbe tohto pavilónu, určeného Albertovi, vytušíme delikátnu prezieravosť matky, ktorá, nechtiac sa odlúčiť od syna, chápe, že mladý človek vo veku, v ktorom bol vikont, potrebuje úplnú slobodu. Musíme však priznať i to, že v tom bol i múdry egoizmus mladého človeka, hovejúceho si v slobode záhaľčivého života, akým žijú synovia vznešených rodín a ktorý mu rodičia zlátili sťa vtákovi klietku.

Tými dvoma na ulicu pozerajúcimi oblokmi mohol konať Albert de Morcerf svoje vonkajšie skúmanie. Výhľad navonok je nevyhnutne potrebný mladým mužom, ktorí na svojom obzore chcú vidieť stále ľudí, keby to bol čo priam len obzor ulice. Keď však dokončil svoje skúmania a ak si ony zaslúžili prenikavejšie vyšetrenie, mohol sa Albert de Morcerf vybrať na výskumnú cestu a vyjsť malými dverami, tvoriacimi pendant k tým, ktoré boli vedľa lóže vrátnika a ktoré si zaslúžia osobitné povšimnutie.

Boli to malé dvere, o ktorých by sme si mysleli, že sú celým svetom zabudnuté od čias, keď dom vystavili, a že sú stále zatvorené, boli také skromné a uprášené, ale ich olejom opatrne namastené pánty a zámka prezrádzali tajné a časté používanie. Tieto malé dvere súťažili s dvoma inými a vysmievali vrátnika, vymykajúc sa jeho bdelosti a právomoci, lebo sa otvárali ako povestné dvere jaskyne z Tisíc a jednej noci, ako Alibabov zakliaty Sezam, s pomocou akýchsi kabalistických slov, vyrieknutých najsladším hlasom, alebo nejakého dohovoreného zaškrabkania najštíhlejších prstov sveta.

Na konci priestrannej, za predsieň slúžiacej tichej chodby, ku ktorej viedli tie malé dvere, napravo bola Albertova jedáleň, vedúca do dvora, naľavo do záhrady obrátený salónik. Husté krovie, popínavé rastliny, ťahajúce sa pred oblokmi ako vejár, dvoru i záhrade zastierali pohľad do obidvoch miestností, jediných, kde mohli vniknúť zvedavé zraky, lebo obidve boli umiestnené na prízemí.

Na prvom poschodí boli také isté miestnosti ako dolu a k nim sa pripájala ešte tretia, ktorá bola nad predsieňou. Tieto tri miestnosti slúžili za salón, ložnicu a budoár.

Salón na prízemí bol len akousi alžírskou komnatou s pohovkami, ktorá bola určená pre fajčiarov.

Budoár na prvom poschodí viedol do ložnice a bol spojený so schodiskom neviditeľnými dverami. Ako vidno, na zamedzenie indiskrétnosti boli porobené obozretne všetky potrebné opatrenia.

Nad týmto prvým poschodím bol priestranný ateliér, ktorý bol zväčšený odstránením múra a priečnych stien pandemónia, v ktorom umelec prevýšil dandyho. Tam sa uchýlili a nahromadili všetky Albertove záľuby: poľovnícke rohy, basy, flauty, priam orchester, lebo Albert mal za istý čas nie síce nadanie, ale prechodnú náklonnosť k hudbe; potom podstavce, palety, farebné ceruzky, lebo po hudobnom rozmare nasledovala záľuba v maliarstve, a konečne fleurety, boxerské rukavice, šable a palice rozličného druhu, lebo, držiac sa tradícií mladých fičúrov, Albert de Morcerf kultivoval s nepomerne väčšou vytrvalosťou, akú prejavil pri hudbe a maliarstve, tieto tri umenia, ktoré dovršujú výchovu leva, totiž šerm, box a palicu, a v tejto miestnosti, určenej pre telocvik, prijímal postupne Grisiera, Cooksa a Charlesa Lebouchera.

Ostatné zariadenie tejto privilegovanej siene tvorili staré, ťažké skrine z čias Fraňa I., preplnené čínskym porcelánom, japonskými vázami, terakotami Lucy delia Robbia a misami Bernarda de Palissy; antické kreslá, v ktorých sedával azda Henrich IV. alebo Sully, Ľudovít XIII. alebo Richelieu, lebo dve takéto kreslá, zdobené vyrezávaným erbom, v ktorom sa na azúre jagali tri francúzske ľalie a nad nimi kráľovská koruna, zjavne pochodili zo zariadenia Louvru, alebo aspoň z niektorého kráľovského zámku. Po týchto kreslách, potiahnutých látkami tmavých, prísnych farieb, pohodená bola miešanina bohatých tkanív so živými odtienkami, sfarbených pod slncom Perzie alebo rozkvitnutých pod prstami kalkutských alebo čandarnagarských žien. Čo tam hľadali tie tkanivá, to nebolo možno povedať; lahodiac oku, čakali na niečo, o čom ani sám majiteľ nemal tušenia, a predbežne oslňovali komnatu svojimi hodvábnymi a zlatými odleskmi.

Na najprednejšom mieste stálo piano z ružového dreva, ktoré zhotovil Roller a Blanchet, primerane rozmerom našich liliputánskych salónov, no jednako uzavierajúce vo svojich zvučných útrobách celý orchester a stonajúc pod ťarchou majstrovských diel Beethovena, Webera, Mozarta, Haydna, Grétryho a Porpora.

Potom pozdĺž stien, nad dverami i pod povalou meče, kyjaky, sekery, cele pozlátené, damaskované a vykladané brnenia; herbáre, kusy nerastov, vypchatí vtáci, rozpínajúci k nehybnému letu krídla ohnivých farieb, otvárajúci zobáky, ktoré sa nikdy nezavrú.

Rozumie sa, táto sieň bola Albertovým obľúbeným miestom.

Jednako v deň schôdzky vybral si mladý človek ešte v nedostatočnej toalete za svoj hlavný stan prízemný salónik. Tam na stole, obkľúčenom na istú vzdialenosť širokým, strunistým divánom, pýšili sa v nádobách z popraskaného porcelánu, aký majú radi Holanďania, všetky známe tabaky, počínajúc petrohradským žltým cez maryland, portoriko a latakiu až po čierny siamský. Vedľa nich v debničkách z voňavého dreva podľa veľkosti a akosti pourovnávané boli puros, regálie, havany a manily; konečne v otvorenej skrini zbierka nemeckých fajok, koralmi krášlených čibukov s jantárovými čutorami a zlatom vykladané nargilé s dlhými marokínovými, ako hady zvinutými rúrami; čakali na vrtoch alebo priazeň fajčiarov. Albert sám viedol usporiadanie, lepšie povedané symetrický neporiadok, na ktorý účastníci moderných raňajok po káve radi pozerajú cez závoj dymu, ktorý im uniká perami a stúpa k povale v dlhých kapricióznych špirálach.

O trištvrte na desať vstúpil komorník, tvoriaci s malým, len anglicky hovoriacim pätnásťročným groomom, ktorý odpovedal na meno John, celé Morcerfovo služobníctvo. Rozumie sa, že v obyčajný deň kuchár z paláca stál mu k dispozícii a pri mimoriadnych príležitostiach i grófsky strelec.

Komorník, ktorý sa menoval Germain, a požíval úplnú dôveru svojho mladého pána, držal v ruke zväzok novín, ktorý položil na stôl, a balíček listov, ktoré podal Albertovi.

Albert roztržito pozrel na tieto rozličné listy, vybral z nich dva, navoňavkované a jemným písmom napísané, rozpečatil a prečítal ich s istou pozornosťou.

„Ako prišli tie listy?“ spýtal sa.

„Jeden poštou, druhý doniesol sluha od pani Danglarsovej.“

„Odkážte pani Danglarsovej, že prijímam miesto, ktoré mi ponúka v lóži… Počkajte, predsa… Potom cez deň zájdete k Róze; povedzte jej, že po opere prídem k nej, ako ma pozve, na večeru, a zanesiete jej šesť fliaš vyberaných vín, chypre, xeres, malagu, a súdoček ostendských ustríc… Ustrice vezmite od Borela a nezabudnite mu povedať, že sú pre mňa.“

„Na koľkú si žiada pán raňajky?“

„Koľko je hodín?“

„Trištvrte na desať.“

„Pripravte raňajky presne na pol jedenástu. Debray bude azda musieť ísť na ministerstvo… A okrem toho…“ (Albert pozrel do značiek) „je to hodina, ktorú som určil grófovi, dvadsiateho prvého mája o pol jedenástej predpoludním. A hoci sa veľmi nespolieham na jeho sľub, jednako chcem byť presný. Aby som nezabudol, neviete, vstala už pani grófka?“

„Ak si žiadate, pán vikont, spýtam sa.“

„Áno… a poproste ju o zásobu likérov, moja nie je už úplná, a povedzte jej, že budem mať česť prísť k nej asi o tretej a predstaviť jej niekoho.“

Keď sluha odišiel, Albert sa hodil na pohovku, roztrhol pásku dvoch alebo troch denníkov, pozrel na divadelnú rubriku, uškrnul sa, že hrá opera, a nie balet; darmo hľadal vo voňavkárskych oznamoch zubnú pastu, o ktorej počul, a postupne zahodil troje najčítanejších parížskych novín, a zdĺhavo zívnuc, povedal sám sebe:

‚Tie noviny sú naozaj zo dňa na deň nudnejšie.

V tej chvíli zastal predo dverami ľahký koč; o chvíľu vstúpil komorník, oznamujúc pána Luciena Débraya. Veľký, plavovlasý, bledý mladý človek so sivými očami istého pohľadu, s úzkymi a chladnými perami, v belasom kabáte so zlatými cizelovanými gombíkmi, s bielou kravatou, s korytnačím monoklom, visiacim na hodvábnej šnúrke, ktorý hnutím obrvného svalu z času na čas upevňoval v priehlbine pravého oka, vstúpil bez úsmevu, zamĺknuto a s poloúradnou tvárou.

„Dobrý deň, Lucien… Dobrý deň!“ zvolal Albert. „Ach, môj drahý, žasnem nad vašou exaktnosťou! Čo hovorím, exaktnosťou! Vy, ktorého som čakal posledného, vy prichádzate o desiatej hodine bez piatich minút, keď je schôdzka určená na pol jedenástu! To je div! Azda náhodou padlo ministerstvo?“

„Nie, môj najdrahší,“ odvetil mladý človek, hrúžiac sa do pohovky; „upokojte sa, kolíšeme sa ustavične, ale nepadneme nikdy, a začíname už veriť, že prosto prechodíme k nezvrhnuteľnosti, bez ohľadu na to, že veci polostrova upevnia nás vonkoncom.“

„Ach, áno, pravda, vyháňate Dona Carlosa zo Španielska!“

„Nie, môj najdrahší, nemýľte sa; prevádzame ho na druhú stranu francúzskych hraníc a ponúkame mu kráľovské pohostinstvo v Bourges.“

„V Bourges?“

„Áno, nemá sa, do čerta, čo sťažovať! Bourges je mesto Karola Siedmeho. Ako, vy ste to nevedeli? Odvčera to vie celý Paríž a predvčerom prenikla zvesť až na burzu, lebo pán Danglars (neviem, ako je to možné, že ten človek dostáva správy práve s nami), lebo pán Danglars hral à la hausse a získal milión.“

„A vy, tak sa mi zdá, novú stužku, lebo vidím medzi vašimi radmi o belasú stužku viac.“

„Ech, poslali mi hviezdu Karola Tretieho,“ povedal nevšímavo Debray.

„Choďte, nehrajte sa na ľahostajného a priznajte sa, že vám to robí radosť.“

„Na moju pravdu, áno: ako doplnok toalety hviezda na čiernom fraku so zlatými gombíkmi – to je celkom elegantné.“

„A človek sa zdá,“ povedal s úsmevom Morcerf, „ako knieža z Walesu alebo z Reichstadtu.“

„Preto ma vidíte tak skoro, môj najdrahší.“

„Preto, že ste dostali rad Karola Tretieho a že mi chcete oznámiť tú radostnú zvesť?“

„Nie, ale že som celú noc sa sa namáhal odosielaním listov: dvadsaťpäť diplomatických depeší. Keď som sa dnes ráno za svetla vrátil domov, chcel som spať. Ale rozbolela ma hlava, vstal som teda, aby som hodinu jazdil na koni. V Boulogne ma však prepadla nuda a hlad, nepriatelia, ktorí málokedy idú spoločne, ktorí sa však jednako sprisahali proti mne – akési carlo-republikánske spojenie. Tu mi prišlo na um, že dnes ráno u vás bude hostina, a hľa, tu som: hladný som, nakŕmte ma; nudím sa, pobavte ma.“

„To je hostiteľova povinnosť , drahý priateľ,“ povedal Albert, zvoniac na komorníka, kým Lucien koncom svojej paličky so zlatou, tyrkysmi vykladanou rukoväťou vyhadzoval do povetria rozbalené noviny. „Germain, pohár xeresu a suchár. Predbežne, drahý Lucien, tu sú cigary, rozumie sa, pašované; musíte ich ochutnať a potom povedať svojmu ministrovi, aby nám také predával, namiesto orechových listov, na fajčenie ktorých odsudzuje svojich občanov.“

„Hrom do toho, musím sa mať na pozore! Akonáhle by ste ich mali od vlády, nechutili by vám, a už by ste ich nechceli. Napokon, netýka sa to nášho ministerstva, ale financií: obráťte sa na pána Humanna, oddelenie nepriamych daní, chodba A, číslo dvadsaťšesť.“

„Naozaj,“ povedal Albert, „prekvapujete ma svojimi rozsiahlymi vedomosťami. Ale jednako vezmite si cigaru.“

„Ach, drahý vikont,“ riekol Lucien, zapáliac si manilu od ružovej sviečky, horiacej v striebornom, pozlátenom svietniku, a hodiac sa späť na pohovku, „ach, drahý vikont, naozaj, ani neviete, aký ste šťastný, že nemusíte nič robiť!“

„A čo by ste robili, môj drahý pacifikátor dŕžav,“ povedal Morcerf s ľahkou iróniou, „keby ste nerobili nič? Ako to, ministrov osobný tajomník, zasvätený do veľkých európských úkladov a i do malých parížskych intríg, ochranca kráľa, ba čo viac, kráľovnej, zjednocovateľ strán, riaditeľ volieb, robiaci vo svojom kabinete perom a telegrafom viac, ako vykonal Napoleon vo svojich vojenských ťaženiach mečom a víťazstvami, majúci dvadsaťpäťtisíc libier renty okrem platu, koňa, za ktorého Château-Renaud núkal štyristo louisdorov, a nedostal ho, krajčíra, ktorý nikdy nepokazí nohavice, majúci Operu, Jockey Club a Variétés, nenájde vo všetkom tom nič, čo by ho bavilo? Nechže je, pobavím vás!“

„Ako?“

„Zoznámim vás s niekým.“

„S mužom, alebo ženou?“

„S mužom.“

„Och, poznám ich už priveľa!“

„Ale takých, ako je ten, o ktorom hovorím, nepoznáte.“

„Skade prichodí? Z konca sveta?“

„Azda ešte z väčšej diaľky.“

„Do čerta! Dúfam, že nenesie naše raňajky?“

„Nie, uspokojte sa, naše raňajky chystajú v domácich kuchyniach. Ste hladný?“

„Áno, priznám sa, hoci je to ponižujúce. Ale včera som obedoval u pána de Villefort, a – spozorovali ste to, drahý priateľ? – u všetkých tých sudcovských pánov sa je veľmi zle; človek si vždy myslí, že majú zlé svedomie.“

„Ech, vy chcete niečo hovoriť o obedoch iných ľudí a zľahčovať ich porovnávaním s tým, čo sa je u vašich ministrov!“

„Áno, ale my aspoň nepozývame slušných ľudí. A keby sme neboli prinútení ponúknuť svoj stôl niekoľkým oslom, ktorí dobre zmýšľajú, a hlavne dobre hlasujú, chránili by sme sa vlastného obeda ako morovej nákazy – to mi, prosím, ráčte uveriť.“

„Tak, môj milý, vezmite si druhý pohár xeresu a k nemu svieži suchár.“

„S radosťou, vaše španielske je výborné; vidíte, že sme mali úplnú pravdu, keď sme s tou dŕžavou uzavreli mier.“

„Áno, ale Don Carlos?“

„Nuž, Don Carlos bude piť bordeauxské a za desať rokov oženíme jeho syna s malou kráľovnou.“

„Čo vám získa zlaté rúno, ak budete ešte pri ministerstve.“

„Tak sa mi vidí, drahý Albert, že dnes ráno máte systém kŕmiť ma dymom.“

„Ach, uznajte, že to ešte najlepšie uspokojí žalúdok… Ale hľa, v predsieni počujem Beauchampov hlas, budete dišputovať a prejde vám čas.“

„Prečo?“

„Pre noviny.“

„Och, drahý priateľ,“ povedal Lucien zo svrchovanou pohŕdlivosťou, „myslíte si, že čítam noviny?“

„Práve preto; budete sa hádať ešte väčšmi.“

„Pán Beauchamp!“ hlási komorník.

„Vstúpte, vstúpte, hrozné pero!“ zvolal Albert, vstanúc a idúc oproti mladému človeku. „Tu je Debray, ktorý vás nenávidí, hoci vás ani nečíta; aspoň tak vraví.“

„Má pravdu,“ povedal Beauchamp; „robí to, čo ja: kritizujem ho, ale neviem, čo robí. Dobrý deň, komandér.“

„Ach, vy to už viete?“ povedal súkromný tajomník, vymieňajúc si s novinárom stisnutie ruky a úsmev.

„Ako by nie!“ riekol Beauchamp.

„A čo na to hovoria vo svete?“

„V ktorom svete? Roku Pána tisíc osemstotridsaťosem máme mnoho svetov.“

„Nuž v kriticko-politickom svete, ku ktorého levom patríte i vy.“

„Hovorí sa, že je to veľmi správne: rozsievate vraj dosť červeného, aby mohlo vyrásť i trochu belasého.“

„Hľa, hľa, to nie je zlé,“ povedal Lucien. „Prečo sa nepripojíte k nám, drahý Beauchamp? Človek takého ducha, ako ste vy, urobil by kariéru za tri-štyri roky.“

„Veď len na jedno čakám, aby som konal podľa vašej rady: totiž na ministerstvo, ktoré by bolo zaistené aspoň na pol roka. A teraz slovíčko, drahý Albert, lebo musím nechať predsa chudáka Luciena, aby si oddýchol. Budeme raňajkovať, alebo obedovať? Mám totiž snemovňu. Pri našom povolaní, ako vidíte, nie je všetko také ružové.“

„Budeme len raňajkovať; čakáme už len na dve osoby a pôjdeme hneď ku stolu, keď prídu.“

„Aké osoby čakáte na raňajky?“ spýtal sa Beauchamp.

„Šľachtica a diplomata,“ odvetil Albert.

„Šľachticovi to potrvá dve malé hodiny a dve veľké diplomatovi. Vrátim sa na dezert. Nechajte mi jahody, kávu a cigary. V snemovni zjem côtlette à la Chambre.“

„Nerobte to, Beauchamp, lebo keby tým šľachticom bol hoci sám Montmorency a diplomatom Metternich, budeme raňajkovať presne o pol jedenástej. Predbežne urobte tak ako Debray, skúste môj xeres a sucháre.“

„Nuž, nedbám, ostanem. Dnes ráno sa rozhodne musím zabaviť.“

„Dobre, ste na tom ako Debray! Tak sa mi vidí, že keď je ministerstvo smutné, opozícia má byť veselá.“

„Ach, vidíte, drahý priateľ, vy neviete, čo mi hrozí. Dnes ráno počujem v snemovni reč pána Danglarsa a večer u jeho pani tragédiu jedného z francúzskych aristokratov. Nech čert vezme konštitučné vlády! Keď sme mali, ako som počul, na výber, ako je to, že sme si vybrali práve túto?“

„Rozumiem: musíte si zadovážiť zásobu veselosti.“

„Nehovorme mrzko o rečiach pána Danglarsa,“ riekol Debray; „hlasuje s vami, je s opozíciou.“

„To je práve to zlo! Očakávam tiež, že ho pošlete rečniť do Luxemburgu, aby ste sa mohli nasmiať do sýtosti.“

„Milý môj,“ povedal Albert Beauchampovi, „vidieť, že sú španielske veci urovnané, lebo stednes neznesiteľne uštipačný. Pamätáte sa vari, že parížska kronika hovorí o mojom manželstve so slečnou Eugéniou Danglarsovou. Nemôžem vám teda s dobrým svedomím dovoliť nepekne hovoriť o výrečnosti človeka, ktorý mi raz má riecť: ‚Pán vikont, viete, že svojej dcére dám dva milióny?ʻ“

„Ale choďte,“ povedal Beauchamp, „z toho manželstva nebude nikdy nič! Kráľ ho mohol baronizovať, bude ho môcť urobiť aristokratom, ale nikdy z neho neurobí šľachtica, a gróf de Morcerf je na to príliš aristokratom, aby pre mizerné dva milióny pripustil mezalianciu. Vikont de Morcerf smie si vziať len markízu.“

„Dva milióny!“ riekol Morcerf. „Je to pekná sumička!“

„To je spoločný kapitál bulvárneho divadla alebo železnice, spojujúcej Botanickú záhradu s Râpée.“

„Nechajte ho hovoriť, Morcerf,“ povedal nedbanlivo Debray, „a ožeňte sa. Vezmete si vreckovú nálepku, všakže? Veď čo na tom záleží? Je lepšie, keď tá nálepka má o erb menej a o nulu viac. Vo svojom znaku máte sedem drozdov, tri dáte svojej žene a ešte vám ostanú štyri. Je to o jedného viac, ako má pán de Guise, ktorý sa takmer stal francúzskym kráľom a jeho vlastný bratanec bol nemeckým cisárom.“

„Naozaj, myslím, že máte pravdu, Lucien,“ riekol roztržito Albert.

„Veru tak! Veď napokon, každý milionár je šľachticom, ako nezákonný kráľovský syn, on totiž môže ním ešte byť.“

„Ticho, nehovorte to, Debray,“ vravel so smiechom Beauchamp, „lebo prichádza Château-Renaud, ktorý, aby vás vyliečil z vašej paradoxnej mánie, prebodne vás mečom svojho predka Renauda de Montauban.“

„Tým by sa len ponížil,“ riekol Lucien, „lebo ja som len veľmi prostý občan.“

„Hľa, ministerstvo, ktoré spieva Bérangera!“ zvolal Beauchamp. „Bože môj, kam sa to rútime!“

„Pán de Château-Renaud! Pán Maximilián Morrel!“ povedal komorník, oznamujúc príchod dvoch nových hostí.

„Sme to teda všetci,“ vravel Beauchamp, „a pôjdeme raňajkovať. Veď, ak sa nemýlim, čakali ste už len dve osoby, Albert?“

„Morrel?“ hundral Albert s údivom. „Morrel? Kto je to?“

Vtom ho chytil za ruku pán de Château-Renaud, krásny tridsaťročný človek, šľachtic od hlavy až po päty, s tvárou Guicha a duchom Mortemarta, a riekol:

„Dovoľte, môj drahý, aby som vám predstavil svojho priateľa a k tomu záchrancu pána Maximiliána Morrela, kapitána spahiov; konečne postačí, keď sa predstaví sám. Pozdravte môjho hrdinu, vikont.“

Odstúpil, aby bolo vidieť toho veľkého a ušľachtilého mladého človeka so širokým čelom, ktorého naši čitatelia, ak sa pamätajú, videli v Marseille azda v dosť dramatických okolnostiach, aby už na neho boli zabudli. V bohatej polofrancúzskej, poloorientálskej rovnošate, ktorá mu mimoriadne pristala, uplatňovala sa jeho klenutá hruď, zdobená krížom Čestnej légie, i smelá línia jeho postavy. Mladý dôstojník sa poklonil s uhladenou eleganciou; Morrel bol pôvabný vo všetkých pohyboch, lebo bol mocný.

„Pane,“ povedal Albert so srdečnou zdvorilosťou, „pán barón de Château-Renaud vedel vopred, že ma to bude tešiť, keď ma s vami zoznámi; ste jeho priateľom, pane, buďte i naším.“

„Výborne,“ zvolal Château-Renaud, „a želajte si, drahý vikont, aby v prípade potreby urobil za vás to, čo urobil za mňa.“

„A čo urobil?“ spýtal sa Albert.

„Och,“ bránil sa Morrel, „nehodno o tom hovoriť, pán barón zveličuje.“

„Ako?“ zvolal Château-Renaud. „Nehodno o tom hovoriť? Či nehodno hovoriť o živote?… To, čo hovoríte, drahý pán Morrel, je až príliš filozofické… Azda je to dobré pre vás, ktorý vystavujete svoj život každodenne nebezpečenstvu, ale pre mňa, ktorý ho vystavím len raz, náhodou..

„Z toho rozumiem, pán barón, že pán kapitán Morrel vám zachránil život.“

„Bože môj, veru áno,“ riekol Château-Renaud.

„Pri akej príležitosti?“ spýtal sa Beauchamp.

„Beauchamp, priateľ, viete, že umieram hladom!“ vravel Debray. „Nepúšťajte sa do histórií.“

„Nuž veď pre mňa môžeme ísť ku stolu…“ riekol Beauchamp. „Château-Renaud nám to povie pri raňajkách.“

„Páni,“ hovoril Morcerf, „upozorňujem vás, že je len štvrť na jedenástu a že čakáme ešte na posledného hosťa.“

„Ach, tak je, na diplomata,“ riekol Debray.

„Neviem, či je diplomatom alebo niečím iným; viem len toľko, že som ho raz poveril istou vecou, a on ju zariadil tak dokonale, že keby som bol kráľom, bol by som ho hneď urobil rytierom všetkých svojich radov, i keby som mal k dispozícii zlaté rúno a podväzkový rad.“

„Keď teda ešte nejdeme ku stolu,“ vravel Debray, „nalejte si pohár xeresu, ako sme to urobili my, a povedzte nám to, pán barón.“

„Všetci viete, že som sa vychytil do Afriky.“

„Tú cestu vám označili vaši predkovia, môj drahý Château-Renaud,“ riekol galantne Morcerf.

„Áno, ale pochybujem, že by ste ta boli šli i vy s tým cieľom ako oni, oslobodiť Kristov hrob.“

„Naozaj máte pravdu, Beauchamp,“ povedal mladý aristokrat. „Chcel som si len vystreliť z pištole. Súboj mi je odporný, ako viete, od tých čias, keď dvaja svedkovia, ktorých som si vybral, aby urovnali istú vec, prinútili ma rozdrviť rameno jednému z mojich najlepších priateľov… ech, tomu chudákovi Františkovi d’Épinay, ktorého poznáte všetci.“

„Ach, tak je,“ riekol Debray, „bili ste sa kedysi… prečo?“

„Nech ma čert vezme, ak sa na to pamätám!“ odvetil Château-Renaud. „Na to sa však pamätám veľmi dobre, že nechtiac nechať hrdzavieť takému nadaniu, ako je moje, chcel som skúšať na Araboch nové pištole, ktoré som práve dostal do daru. Preplavil som sa teda do Oranú; z Oranú som odišiel do Konstantiny a prišiel som práve, keď sa upúšťalo od obliehania. Ustupoval som s ostatnými. Za štyridsaťosem hodín znášal som celkom dobre denný dážď a nočný sneh; konečne na tretí deň mi zahynul kôň od zimy. Úbohé zviera bolo v stajni zvyknuté na pokrovec a kachle… Bol to arabský kôň, ktorý sa pri desaťstupňovej zime cítil v Arabsku trochu cudzo.“

„Preto mi chcete odlúdiť môjho anglického,“ riekol Debray; „myslíte si, že znesie zimu lepšie ako váš arabský.“

„Mýlite sa, lebo som zložil sľub, že sa už do Afriky nevrátim.“

„Zažili ste teda hodne strachu?“ spýtal sa Beauchamp.

„Na môj‘ pravdu, priznávam sa, áno,“ hovoril Château-Renaud. „A mal som sa čoho báť! Môj kôň zahynul, ustupoval som pešo. Pricválalo šesť Arabov, aby mi odrezali hlavu; dvoch som zložil dvoma výstrelmi z pušky a dvoch výstrelmi z pištolí, ale boli ešte dvaja, a ja som bol odzbrojený. Jeden ma chytil za vlasy – preto ich teraz nosím krátke, človek nevie, čo sa môže stať – druhý mi položil na hrdlo jatagán, a už som cítil ostrý chlad ocele, keď tento pán na nich namieril, výstrelom z pištole zabil toho, ktorý ma držal za vlasy, a tomu, ktorý mi chcel podrezať hrdlo, preťal hlavu šabľou. Ten pán si umienil v ten deň zachrániť človeka, a náhodou sa stalo, že som to bol ja. Keď budem bohatý, dám vytesať Klagmannom alebo Marochettim sochu Náhody.“

„Áno,“ riekol s úsmevom Morrel, „bolo to piateho septembra, ktorý je výročím dňa, keď bol môj otec zázračne zachránený; nakoľko je to možné, každý rok svätím ten deň nejakým skutkom. . ,“

„Všakže, hrdinským?“ prerušil ho Château-Renaud. „Slovom, bol som tým vyvoleným, ale to nie je všetko. Keď ma zachránil pred zbraňou, zachránil ma i pred zimou tým, že mi dal nie polovicu svojho plášťa, ako robil svätý Martin, ale že mi ho dal celý. A potom pred hladom tým, že sa so mnou rozdelil, hádajte, o čo!“

„O paštétu od Felixa?“ spýtal sa Beauchamp.

„Nie, o svojho koňa; zjedli sme ho každý kus s veľkou chuťou. Bola to ťažká vec.“

„Azda pohrýzť toho koňa?“ spýtal sa so smiechom Morcerf.

„Nie, tá obeť,“ riekol Château-Renaud. „Spýtajte sa Débraya, či by kvôli cudzincovi obetoval svojho Angličana.“

„Kvôli cudzincovi nie,“ odvetil Debray, „ale kvôli priateľovi azda.“

„Uhádol som, že sa stanete mojím priateľom, pán barón,“ povedal Morrel; „ostatne, mal som česť vám to už povedať: či to už bolo hrdinstvo alebo nie, žertva alebo nie, v ten deň som mal povinnosť obetovať dar nešťastnému údelu ako odmenu za priazeň, ktorú nám raz prejavil šťastný osud.“

„Udalosť, na ktorú robí narážku pán Morrel,“ riekol zasa Château-Renaud, „je naozaj obdivuhodná, a rozpovie vám ju raz, keď sa s vami bližšie oboznámi. Ale dnes už zaopatrime žalúdok, a nie pamäť. O koľkej budú raňajky, Albert?“

„O pol jedenástej.“

„Exaktne?“ spýtal sa Debray, pozerajúc na hodinky.

„Och, dožičte mi láskavo päť minút času,“ riekol Morcerf, „lebo i ja čakám záchrancu.“

„Čieho?“

„Svojho, Bože môj,“ povedal Morcerf. „Myslíte, že mňa nemožno zachrániť ako hocikoho iného a že len Arabi odrezávajú hlavy? Naše raňajky budú raňajkami filantropickými a budú s nami pri stole sedieť dvaja dobrodinci ľudstva!“

„Čo si počneme?“ riekol Debray; „máme len jednu Montyonovu cenu.“

„Tak ju dáme niekomu, kto si ju naskrze nezaslúžil,“ vravel Beauchamp. „Veď si Akadémia obyčajne tak pomáha v ťažkostiach.“

„A skadiaľ prichodí?“ spýtal sa Debray. „Prepáčte, že nalieham; viem síce, že ste už raz, ale dosť neurčite, odpovedali na tú otázku, a tak si ju dovolím nastoliť ešte raz.“

„To naozaj neviem,“ odvetil Albert. „Pred troma mesiacmi, keď som ho zval, bol práve v Ríme. Ale kto môže povedať, akú cestu urobil od toho času!“

„A myslíte, že by vedel byť presný?“ spýtal sa Debray.

„Myslím, že je všetkého schopný,“ riekol Morcerf.

„Dajte pozor, aby sa ten päťminútový čas nepretiahol na dlhšie ako na desať.“

„Tak by som ho využil na to, aby som vám niečo povedal o svojom hosťovi.“

„Počujte,“ riekol Beauchamp, „je to, o čom nám chcete rozprávať, látka pre besednicu?“

Koniec ukážky