Slováci v stratosfére

S. D. TURČAN

Digitalizácia: OZ Zabudnuté knihy - text nebol gramaticky upravený

Poďakovanie: Knihu opravili Pavel Pokorný a Ferry H. - ďakujeme za pomoc

Vydavateľstvo Zabudnuté Knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

ISBN 978-80-99966-56-8 (EPUB)

ISBN 978-80-99966-57-5 (MOBI)

Niekoľko slov k čitateľovi.

Stalo sa, že jeden náš člen pri našej schôdzke navrhoval, aby sme vypísali súťaž na takú novelu, pri ktorej by sme sa najlepšie zasmiali. Spoločnosť prijala návrh a vyzvala všetkých svojich členov, aby sa súťaže zúčastnili a priniesli na budúcu schôdzku svoje najlepšie diela a informovali aj svojich známych o súťaži. Prvú cenu dostal – pred nami dosiať neznámy muž – Dežo Turčan zo Starých Hôr, ktorý svojou novelou „SLOVÁCI NA MARSE“, vyvolal taký smiech, že sme sa mali zadusiť. Po prečítaní ostatných rukopisov začala medzi členmi debata a takto sme prišli na nápad, že dielo vo forme románu – vydáme. Turčan svoju novelu prepracoval, urobil z nej román, ktorý nám prečítal a po schválení našim výborom – dali sme ho do tlače.

Milý čitateľu, dovoľujeme si Vám predstaviť nášho najnovšieho člena, spisovateľa D. Turčana a odporúčať jeho román „SLOVÁCI V STRATOSFÉRE“, lebo vieme, že sa pri ňom tak zasmejete ako sme sa zasmiali my.

Neišlo nám jedine o vyvolanie smiechu, išlo o viac, hlavne o to, aby sme D. Turčana, pred slovenskou verejnosťou ešte neznámeho spisovateľa, objavili a predstavili ho celému kultúrnemu svetu, ktorý spisovateľa podobného žánru dnes vôbec postráda.

Spisovateľ Jules Verne je už a svet potrebuje podobných spisovateľov nových. A keď Francia mala svojho Verného, Maďari svojho Jókaiho a Anglia má svojho H. G. Wellsa, prečo by sme nemohli mať aj v ČSR. nášho D. Turčana?

Aký bohatý je D. Turčan v námetoch románov, to uvidí čitateľ na konci tohto románu, kde sme udali krátky výťah z niektorých jeho románov, ktoré časom náš klub tiež vydá.

Súčasne dovoľujeme si vyzvať našich čitateľov, aby nám napísali: pri čom sa vo svojom živote najlepšie zasmiali a zaslali nám svoje rukopisy s udaním mena alebo pod značkou na adresu autora tejto knihy. Z týchto tiež vydáme knihu, pod titulom „SLOVENSKO SA SMEJE“.

V nádeji, že D. Turčanova kniha SLOVÁCI V STRATOSFÉRE svoj úkol splní a vyvolá nielen u nás, ale i za hranicami hodne smiechu, dávame týmto jeho román verejnosti a prajeme čitateľovi k prečítaniu toho – dobrú náladu.

Banská Bystrica, v októbri 1936.

23 priateľov smiechu.

ÚVOD.

Niečo o planéte Mars.

Mars je druhou najmenšou planétou našej slnečnej-sústavy s priemerom len 6780 km (skoro polovina našej Zeme), takže Mars ako planéta, je tri razy menšia ako Zem. Jej vzdialenosť od Slnka je 207-250 miliónov km a od nás 55‑400 miliónov km. Naposled r. 1924 bol Mars najbližšie k nám (len 55 miliónov km), kedy ho všetci hvezdári veľmi dôkladne študovali. O Marse je všeobecne známe, že je na ňom vzduch a voda, čo je podmienkou všetkého života na planetách, nepočítajúc k tomu ešte i svetlo a miernu teplotu, ktoré Mars tiež má. A ináče; prečo by bol ten život obmedzený len na našu planétu, na Zem? Prečo by nemohol byť aj inde?

Mars má dva mesiačky: Phobos a Deimos, z ktorých jeden tri razy obehne svoju materskú planétu, zatým čo Mars len raz otočí sa okolo svojej osy. Oba mesiačky majú len 8 km v priemere a sú od Marsa 9-22.000 km vzdialené.

Čo sa tých ominóznych kanálov na Marse týka, ktoré po prvý raz objavil italský hvezdár Schiaparelli a o ktorých sa toľko hovorí, nie je vec ešte rozriešená. Sú hvezdári, ktorí ich videli a sú zase, ktorí tvrdia, že je to všetko len optický klam a že tie kanály nie sú žiadnymi kanálmi, ani čiarami, ale len akési bodky (kopce, sopky, vrchy atď.) a že tieto vidíme – z tej veľkej vzdialenosti splynúť v – čiary. Či tak, či onak, nikto nechápe, prečo sú tie čiary či kanály 30 až 200 km široké a niekoľko tisíc km dlhé, keďže Príroda rovné čiary nikdy nevytvoruje. (Videli ste už rovný blesk, rieku, štvorhranné jazero, alebo hranaté ovocie?)

Sú-li na Marse kultúrni tvorovia, akým spôsobom mohli tieto široké a dlhé kanály urobiť? Koľko tisíc rokov museli na nich pracovať a za akým účelom boly robené? Spojiť všetky moria a jazerá, aby sa Marsania potom po tých kanáloch člnkovať mohli? Povedzme. Ale prečo sú 30 až 200 km široké?

MOTO: Smej sa,

uč sa

a smejúc sa uč!

S. D. Turčan.

KAPITOLA I. Balón „Slovák“ v stratosfére.

1.

V roku 193… vrátil sa z Ameriky milionár Ján Šimko do Banskej Bystrice a priniesol si so sebou čiastku svojho majetku – jeden stratosferický balón.

Ján Šimko, ako mladý inžinier ešte pred prevratom vysťahoval sa do Ameriky a tam vo Philadelphii bol zpočiatku zamestnaný v jednej oceliarni, kde sa stal neskoršie vedúcim závodu a nakoniec i spolumajiteľom. Nadobudol si ohromný majetok svojimi patentmi, ktoré oceliarňa sama vyrábala.

Ján Šimko, napriek tomu, že na vonok bol už skoro stoprocentný Američan, v duši zostal vždy Slovákom a po zdarilom lete profesora Piccarda do stratosféry stále rozmýšľal nad tým, ako by mohol vyleteť do stratosféry sám alebo niektorý Slovák, ako by mohol dosiahnuť so svojim balónom výšky aspoň 30.000-50.000 m a prekonať tak všetky dosavádne výškové rekordy a pre Československo, pre Slovákov nejakú slávu zabezpečiť. Však tak málo vie svet o Slovákoch – hlásal stále.

Po Piccardovi vyleteli do stratosféry Rusi, potom aj Američania, ktorí dosiahli 22.555 m. Tento rekord J. Šimkovi už nedal pokoja a rozhodol sa, že teraz sa už aj on dá do toho. Dal si skonštruovať tam v Amerike taký stratosferický balón, aký ešte nikto nemal; bol to balón tri razy väčší než mali Američania. Vyplatil zaň cenu pol druha milióna dolárov, sadol si na loď, potom na vlak a nezastal iba v Banskej Bystrici, kde pre balón bolo už všetko pripravené; hangár, dielňa a letište. Odlet sa mal konať na jednej lúke pri moste (u bulgárov) tam, kde roku 1912 po prvý raz štartoval na svojom lietadle maďarský pilot Tóth, ukazoval Bystričanom svoje umenie a svoj – pád.

Šimkov príjazd do Banskej Bystrice bol veľkou senzáciou nielen v ČSR, ale aj na celom svete, lebo o jeho pláne sa zmienily všetky časopisy sveta. Na otázky novinárov, kedy Slovák odletí (lebo takto sa balón menoval) odpovedal Šimko, že to závisí na počasí a že pravdepodobne na Petra a Pavla.

Do stratosféry mal vzleteť J. Šimko, jeho asistent Anton Béčko, univerzitný profesor z Philadelphie, tiež Slovák a Štefan Haluza, obchodný cestujúci z Harmanca.

Kto bol Štefan Haluza? O tomto človeku by sme mohli celú kapitolu napísať.

Štefan Haluza bol jediným príbuzným J. Šimka; syn jeho sestry. Maturoval v Banskej Bystrici hneď po prevrate roku 1919 a miesto aby bol šiel po maturite na vysokú školu, zmizol z domova a šiel sveta skúsiť. Bol rodený pre dobrodružstvá. Chodil po celej Európe a predával všetko možné, maľby akademických maliarov, rôzne umelecké diela i patenty. Ako zástupca rôznych europských firiem na začiatku dosť slabo zarábal, ale neskoršie, keď sa už naučil nemecky, francúzsky a anglicky, činil jeho mesačný príjem niekedy i 10‑20.000 Kč. V roku 1929 si kúpil v Ban. Bystrici malý majetok a o 2 roky už skrachoval. Prišiel o všetko. Prečo a ako? Celkom jednoducho.

Haluza mal totiž jednu priateľku, milenku a táto nestačila od neho žiadať každý rok na zimu jednu „líšku“. Takto prišiel Haluza na nápad, že bude pestovať na svojej farme líšky, kožu predá a takto zbohatne. Za každú za živa chytenú líšku vyplatil Haluza 1.000.– Kč a keď ich mal už šesdesiať, začal ich pestovať. Kŕmil ich prvotriedne, len aby sa dobre chovaly, navzájom milovaly a takto rozmnožovaly. Líšky sa musely denne aspoň raz okúpať, aby tak nesmrdely, lebo časom tá liščia vôňa stávala sa na celom okolí nesnesiteľnou. Líšky sa vody ale bály tak ako koza noža. Haluza pomohol si striekačkou a takto ich kúpaval, pri čom sa malý všetky líšky zbesnieť. Čím viac sa líšky vo svojich klietkach besnily, bily, zúrivejšie si ústa otváraly a Haluzovi svoje zuby ukazovaly, tým viac vody im púšťal do papule a štval. Líšky samozrejme, pri týchto neľudských procedúrach prestaly mysleť na lásku, Haluzov plán bojkotovaly, navzájom sa hrýzly a takto pomaly – vymieraly. Koľko razy Haluzovi zdochla líška, toľko razy sa dostavil do jeho bytu exekútor a ako pošly líšky tak pošiel i jeho majetok. Haluza chcel kožu stiahnuť s líšiek a stalo sa opačne; jeho milenka i líšky stiahly s neho i – kožu.

Haluza sa začal učiť čínsky a prvé slová, ktoré vyslovil boly: fuky-fuč.

Po týchto skúsenostiach s líškami Haluza cestoval ďalej a poisťoval ľudí na život.

Inak bol Haluza veľmi zaujímavým človekom. Na vysokú školu nechodil, ale celú vedu: hvezdárstvo, prírodovedu, filozofiu a apologetiku mal v malom prste.

Poznal všetky argumenty Boha pro i contra; kto neveril v Boha, dokázal mu, že existuje, a kto veril v ňom, tomu zase dokázal, že ho niet. Bol dobrým politikom, vyznal sa vo svetovej politike tak dobre, ako i vo svetovej literatúre. Poznal všetkých velikášov sveta, filozofov, vedátorov, spisovateľov, umelcov, alebo vojvodcov a kniha Bas Buch der Bücher bola jedna z najvzácnejších v jeho knižnici. Inak čítal veľmi málo. Len deníky, illustrované noviny všetkých druhov a vedecké časopisy. Romány a básne nečítal. Ani sa ich len nedotkol. Bol blonďák strednej postavy, hral dobre šach a biliard, ale šport nepestoval. Mal dosť humoru v sebe, bol inak veľmi príjemný, vzdelaný, trocha namyslený a niekedy i – drzý. Nevedel sa ponížiť pred nikým, ani pred ženami. Všade a vždy musel mať pravdu. Stále zamestnanie prijať nemohol, chcel byť vždy voľným ako vták. Vychvaľoval sa, že je prívržencom voľnej myšlienky, ale z cirkvi nevystúpil. Mal dobré srdce, chudobným a žobrákom pomohol vždy dľa možnosti. Vyznal sa v každej spoločnosti, vedel každého baviť, tak nádeníka ako aj profesora alebo teologa, pretože sa v každom odbore vyznal.

Jeho politické presvedčenie? Po prevrate bol sociálnym demokratom, potom komunistom, organizovaným členom však nebol, ani aktívne sa nezúčastnil činnosti v strane.

A ženy? Och, o tom ani nehovorme. Mal ich až príliš rád a mal u nich čím ďalej tým väčšie šťastie, lebo – ako sám hovoril – vyznal sa v nich. Máloktorá mu ušla pozornosti. Ženiť sa zatiaľ nechcel, cítil sa byť ešte mladým. Bol 27‑ročný mládenec a jeden z tých, ktorí veľa i málo vedia na raz. Poznal v B. Bystrici skoro každého, ale nikto nevedel povedať čím je; obchodník, politik, filozof a či dobrodruh? Všetko vedel len povrchne. Pretože však každý na svete (i ten najhlúpejší žiak) voľačo zná predsa dokonale, keď už iné nie, tedy aspoň klamať, kradnúť, hrať futbal alebo plávať, tak i Haluza vedel znamenite riešiť rôzne problémy. Krížovky, chytačky, hádanky len počul a už ju mal vyriešenú. Mal strašne ostrú logiku a nemohol mu dať nikto takú otázku, ktorú by nebol mohol ihneď správne zodpovedať.

A ešte niečo. Haluza pri všetkom vyslovoval, poznamenával maďarské slovo „érdekes“, čo v slovenčine znamená „zaujímavé“. Pred prevratom chodil totiž do maďarského gymnázia a tohoto výrazu sa buď nemohol, alebo nevedel odvyknúť, takže ho známi časom prezývali „Érdekes Haluza“ (Zaujímavý Haluza). Už ide alebo tam ide Érdekes Haluza, či filozof Haluza, takto hovorili o ňom Bystričania. Keď sa ho niekto opýtal z čoho žije, odpovedal jednoducho, že z toho, že čaká na smrť jeho strýčka v Amerike.

– Počúvaj Ty, Érdekes – dávali mu priatelia hádanky – mohol by si nám povedať, jaká ťažká je tá tehla, ktorá váži jedno kilo a pol tehly?

– Érdekes – odpovedal hneď – dva kilá.

– Prečo? – spytovali sa ho.

– Preto, lebo tá druhá polovina musí vážiť tiež jedno kilo, keď hovoríte o kile a polovine tehly.

– A čo stojí kilo, keď štvrť kila je o tri koruny lacnejšie? – znela druhá otázka.

– Érdekes – Nuž štyri koruny – odpovedal.

– A prečo?

– Preto, lebo štvrť kila môže byť lacnejšie len o ostatných trištvrte kila, čo znamená, že trištvrte kila stojí tri koruny a to ostatné štvrť kilo, o ktorom hovoríme – koruna, takže kilo stojí štyri koruny.

Inokedy zase:

– Ty, Érdekes – volal naň jedon jeho priateľ – Mám pre teba zase niečo. Mladík navštívil v kláštore jednu sestričku a táto ho po návšteve pred riaditeľkou vrele a viac razy pobozkala. Mladá sestrička, na otázku, kto bol ten mladík, odpovedala riaditeľke takto: Mladíkova matka je jedinou dcérou mojej matky. Kto bol ten mladík?

– Érdekes – odpovedal mu hneď – Nuž syn tej sestričky.

Ale nielen hádanky vedel Haluza znamenite riešiť, vedel dávať i rady ľuďom.

Raz ho navštívili dvaja mladí ľudia a vyspovedali sa mu, že nemôžu si rozdeliť medzi sebou majetok, ktorý nedávno zdedili. Keď jeden z nich delí, nie je spokojný ten druhý a keď zase druhý delí, nesúhlasí s tým ten prvý. Čo máme robiť pán Haluza?

– Érdekes – hneď im odpovedal – Nuž nech jedon z vás rozdelí majetok na dve čiastky a ten druhý po prvé vyberá.

A spor bol takto vyriešený.

Takýchto a podobných prípadov mal Haluza na sto.

Ale zaujímavé je, že takýto ľudia, ktorí všetko vedia a dávajú ľuďom dobré rady, obyčajne sebe pomôcť nemôžu. A tak tomu bolo i s Haluzom. Čo robiť, aby sme nemuseli ťažko pracovať a pri tom dobre žiť alebo ako zbohatnúť a podobne? Na takéto otázky ani Haluza odpovedi nenašiel.

Haluza počujúc, že jeho strýc prichádza z Ameriky, išiel mu naproti a predstavil sa mu vo vlaku ešte v Rakúsku.

Strýcovi sa sympatický Haluza natoľko zapáčil, že mu nielen vtisol do ruky pár tisíc korún, ale aj prisľúbil, že ho vezme so sebou pri prvom vzlete do stratosféry, potom aj do Ameriky s podmienkou, že si vezme za manželku istú Američanku, ktorej fotografiu Haluzovi hneď aj ukázal, ktorá ani trochu nebola pekná. Haluza napriek tomu prisľúbil, že i túto podmienku dodrží. Myslel, že až tú Američanku vyvráti z majetku, ožení sa potom s druhou, krajšou.

Haluza tak cítil, že je najšťastnejším človekom na svete a že takto bude mať už po kríze. Akožeby nie, keď si pomyslel, že budú filmovaní, že celý svet ich bude poznať a že len za jeho deník napísaný v stratosfére dostane niekoľko stotisíc dolárov. A kde sú ešte tie ostatné reklamy a články, za ktoré tiež dostane hromadu peňazí? A veru; nie jeden mu toto všetko závidel len zo samej Banskej Bystrice, kde už nikto nevysmieval Haluzu, ktorý – úprimne povedané – od radosti už ani spávať ani pracovať nevedel.

Ale čo sa stalo? Vedecký svet sa snažil dokázať, že Šimkova akcia sa nemôže podariť pre to i ono a že balón „Slovák“ v tej vyznačenej výške (50.000 m) rozhodne musí prasknúť. To všetko americké noviny písaly len z pomsty, pretože Šimko odišiel z Ameriky. Čítala tieto články i Šimkova manželka, zúfale si sadla do lietadla a pristála len v Bratislave, kde presadla na druhé lietadlo a priletela do Zvolena, odkiaľ zase autom prišla do Banskej Bystrice a odhovorila Šimka od letu do stratosféry.

Šimko rozhodol, že miesto neho pôjde do stratosféry profesor Nedbálek z Prahy. S týmto ale zase Béčko nesúhlasil, ktorý bez Šimka nechcel isť nikde.

Kto tedy pôjde do stratosféry?

Povetrnostné podmienky k letu boly už dávno dané, nad celou strednou Europou bolo jasno. Petra a Pavla bolo už preč a o vzlete nebolo počuť ničoho.

Posádka nebola ešte vždy sostavená.

Šimko šialil, Béčko tiež a o Haluzovi sa zdalo, že už letí do – blázinca.

Škandál – hovorili ľudia medzi sebou. – Tak jedna žena prišla Československo pripraviť o slávu. Raz máme jednoho Šimka, Slováka, milionára a ani z toho nebude nič. A to všetko pre jednu ženu, ktorá sa opováži i dnes brzdiť celý technický vývoj na svete.

Bolo potrebné rýchle rozhodnúť, pretože od severozápadu i od východu hlásilo rádio blížiace sa k nám silné atmosférické poruchy, mračná, vietor a búrky.

Svet na vzlet „Slováka“ netrpezlivé čakal ďalej.

Šimko sa so svojou manželkou povadil a rozhodol, že do stratosféry predsa pôjde a prehlásil novinárom, že vzlet sa bude konať zajtrá, čili 3. júla.

Ráno o tretej hodine bola už celá B. Bystrica na letišti, tak ako aj polovina národa zo susedných obcí, keď sa ľudia dozvedeli, že Šimkovi je „zle“ a že nemôže leteť.

Hovorilo sa, že v tom má prsty jeho manželka, ale nič určitého nikto nevedel.

Haluzu táto zpráva natoľko porazila, že sa rýchle nevedel ani vzpamätať.

Šimko sa uzdravil, ale letu sa navždy zriekol. Vedel dobre, že keby sa predsa opovážil protiviť sa svojej manželke, bude tak „zle“, že ho potom snád ani lekári nevzkriesia. Snažil sa čím skôr novú posádku sostaviť. Už mu nešlo ani tak o to, aby do stratosféry išli Slováci, ale len o to, aby „Slovák“ do stratosféry odletel. O tri dni bola nová posádka sostavená. Boli to: Béčko z Philadelphie, prof. Nedbálek z Prahy a Dr. Pískal, astrofyzik zo Starej Ďaly. Haluza mal zostať doma, lebo s nim – mimo Béčku – nikto nechcel ísť do stratosféry. Že vraj on nemá tam čo hľadať.

Nový vzlet bol hlásený na 7. júla.

Haluza po tomto všetkom ihneď utekal k svojmu strýcovi. Prosil ho, aby nezabudol na svoj sľub a že keď už Šimko nejde, aby do stratosféry aspoň jeho pustil. A keď Šimko o účasti Haluzu nechcel ani počuť, Haluza ho na kolenách prosil a keď ani toto nepomohlo, hrozil samovraždou.

– All right, – hovoril nato Šimko anglicky, – Ty sa zastrelíš a bude vec vybavená. Stop. Prisľúbil som ti to, ale nedá sa nič robiť. O týždeň pôjdeš so mnou do Ameriky. Stop. A teraz môžeš ísť.

Haluza už štyri slová vedel po čínsky: fuky-fuč a sláva-fuč.

2.

Haluza odišiel, ale nie hodiť sa do Hrona ako to strýcovi sľúbil, ani zastreliť sa nešiel, ale rovno do Harmanca k Mistríkovi, svojmu najlepšiemu priateľovi. Pokiaľ bol u strýca, myslel, že spácha samovraždu, teraz keď už bol na ulici, zaprisahal sa, že keď inak nie, odpúta balón v noci a odletí do stratosféry sám. Nebál sa toho, lebo za ten čas, čo „Slovák“ sa pripravoval k vzletu, toľko sa motal okolo balóna, toľko všetkého videl, že bol presvedčený, že mu to postačí.

Kto mu toto všetko poradil? Životný pud.

Máte vy pochopu o tom, aká rafinovaná vec je tento životný pud?

Človek žije v biede, zakúpi si los a zaprisahá sa, že ak los nevyhrá aspoň 100.000, hodí sa do Hrona. Príde deň ťahu a los nevyhral nič. Zúfalý človek, ktorý sa z tých dlžôb nijako vytiahnuť nemohol, už beží k Hronu, aby sa doň hodil. Nedôjde však ani k mostu, už má nový nápad, ako prísť k peniazom a – vráti sa domov. Nový nápad – nový patent. Skúsi to. Patent svoj zahlási na patentovom úrade a nabídne ho rôznym továrňam, ako Coburgovi z Trnavy, alebo Škodovým závodom do Plzne. Neodkúpi-li patent ani Škoda ani Coburg, zaprisahá sa vynálezca znovu, že sa už naozaj zastrelí, lebo takto ďalej nejde. A čaká. O týždeň príde dopis z Plzne, že závody na patent nereflektujú. Vynálezca si pomyslí o Škodových závodoch „niečo“, dopis roztrhá a rozhodne sa, že bude svoj patent vyrábať aj predávať sám. Kapesníkové dáždniky nijako nejdú. Jedna hovorí, že je rada, že nemusí dáždnik so sebou nosiť a druhá zase, že keď si ho už však vezme, tedy len na chvíľku, nie že by ho ešte v ridiküle nosila, kde preň ináče ani miesto nemá.

Patent sa neosvedčí, vynálezca ide cestovať s iným tovarom. Ani to nejde. Snáď básne alebo divadelné hry? Chytí sa znovu do práce a napíše aj román i jednu divadelnú hru a rukopisy pošle na patričné miesto. „Únos Lindbergovho dieťaťa“. Hrome, to bude drama, pomyslí si a zase čaká. Zase nič, a zase sa nezastrelí.

Po dramách a románoch prídu rôzne obchody, podfuky, potom žalár, ale nikdy mu nenapadne odhodiť si život od seba, vždy a vždy mu prídu nové nápady, z ktorých úfa ťažiť peniaze. Človek tisíc razy sa zaprisahá, že sa zavraždí a jeho životný pud mu toľko razy pribehne na pomoc, dáva mu nové rady, nápady, čo a ako robiť a márne sa pokúšate premôcť tento životný pud, ten sa poraziť nedá a vždy zvíťazí. Poznáte už tento boj o život medzi Vami a Vašim životným pudom? Spozorovali ste, ako Vás tento životný pud vodí za nos, takže cítite, že ste z toho celý – jeleň?

Nie človeče, nejde to s tou sebevraždou len tak ľahko a zavraždíte sa len vtedy, keď skutočne budete mať príčinu k tomu. Skorej nie.

Koniec ukážky