Gróf Monte Cristo I

Alexandre Dumas st.

Preklad Vladimír Roy

Digitalizácia a úpravy: OZ Zabudnuté knihy

Vydavateľstvo Zabudnuté Knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

ISBN 978-80-99966-30-8 (EPUB)

ISBN 978-80-99966-31-5 (MOBI)

I.Časť

I. Marseille. — Príchod

Dňa 24. februára hlásila stráž Notre-Dame de la Garde príchod trojsťažníka „Faraóna“, ktorý sa plavil zo Smyrny, Terstu a Neapola.

Ako obyčajne, lodivod hneď mu šiel z prístavu oproti, preplavil sa okolo hradu If a dorazil k lodi medzi Cap de Morgionom a ostrovom Rionom.

A práve tak ako inokedy platforma pevnosti Saint-Jean naplnila sa aj teraz zvedavcami, lebo príchod lode v Marseille je vždy veľkou udalosťou, najmä keď bola, ako „Faraón“, vybudovaná, vystrojená a naložená v lodenici starobylej Fókie, a ak bola majetkom miestneho závodu.

Loď sa medzitým blížila; preplavila sa šťastne úžinou, ktorá vznikla nejakým vulkanickým výbuchom medzi ostrovom Calasareignom a ostrovom Jarosom, plávala okolo Pomegue a šinula sa so svojimi tromi veľkými sťažňovými vetrilami, trojhrannou prednou plachtou a brigantínou tak váhavo a smutne, že zvedavci, cítiac inštinktívne nehodu, spytovali sa, čo sa mohlo prihodiť na palube. Ba čo viac, tí, ktorí boli zbehlí v námorníctve, poznali, že ak sa stala nejaká nehoda, nestihla loď, lebo tá sa poberala vpred, zodpovedajúc všetkým podmienkam dokonalého vedenia: kotva bola pripravená na spustenie, sťažňové laná vypäté; vedľa prístavného kormidelníka, ktorý sa chystal voviesť „Faraóna“ do tesného vchodu marseillského prístavu, stál mladý muž rýchlych posunkov a bystrého pohľadu, ktorý pozoroval každý pohyb lode a opakoval každý pokyn vodiča.

Neurčitý nepokoj, ktorý opanoval zvedavcov na esplanáde svätého Jána, ovládal najmä jedného z divákov, že nemohol počkať príchod lode do prístavu, ale skočil do malej bárky a rozkázal veslovať k „Faraónovi“, s ktorým sa stretol pri zátoke pre lodnú zálohu.

Mladý plavec, vidiac prichodiť tohto muža, opustil miesto pri lodivodovi, prišiel s klobúkom v ruke a oprel sa o zábradlie lode.

Bol to asi osemnásť-dvadsaťročný veľký a štíhly mládenec s krásnymi čiernymi očami a ebenovými vlasmi, jeho bytosť bola ovládaná mierom a rozhodnosťou, vlastnosťami to ľudí, zvyknutých od detstva na borbu s nebezpečenstvom.

„Ach, to ste vy, Dantès!" zvolal muž v bárke. „Čo sa stalo a prečo sa halí vaša paluba do takého smútku?“

„Veľká nehoda, pán Morrel!“ povedal mladý muž, „veľká nehoda najmä pre mňa; neďaleko Civita-Vecchia sme stratili nášho znamenitého kapitána Leclera.“

„A náklad?“ spýtal sa živo majiteľ lode.

„Došiel v poriadku, pán Morrel, a dúfam, že budete spokojný s našou správou, ale chudák ten kapitán Leclere…“

„Čo sa mu stalo?“ spýtal sa majiteľ lode so zrejmým uľahčením. „Čo sa stalo tomu nášmu znamenitému kapitánovi?“

„Zomrel.“

„Utopil sa v mori?“

„Nie, pane, zomrel v strašlivých mukách na zapálenie mozgu.“

Potom sa obrátil ku svojim ľuďom a zvolal:

„Hola, hej! Každý na svoje miesto, zakotviť!“

Mužstvo poslúchlo. Osem a či desať námorníkov, tvoriacich posádku lode, sa v tej chvíli vrhlo na plachtové laná, na povrazy zábradlia, spúšťacie laná, vyťahovače plachiet a napokon na sťažne.

Mladý námorník vrhol letmý pohľad na svoj výkon, a presvedčiac sa, že jeho rozkazy budú riadne vyplnené, vrátil sa ku svojmu spoločníkovi.

„A ako sa prihodila tá nehoda?“ pokračoval majiteľ lode, nadpriadajúc rozhovor tam, kde ho mladý plavec prerušil.

„Bože môj, spôsobom najmenej očakávaným, pane: po dlhom rozhovore s veliteľom prístavu, kapitán Leclere opustil Neapol veľmi rozčúlený, po dvadsiatich štyroch hodinách ho zachvátila horúčosť, o tri dni bol mŕtvy…

Spravili sme mu obvyklý pohreb a teraz odpočíva, slušne zahalený do prikrývky s jednou tridsaťšesťfuntovou guľou pri nohách a s druhou pri hlave, vo výške ostrova El Giglio. Prinášame vdove jeho čestný kríž a kord. Oddalo sa mu,“ pokračoval mladý muž s trudnomyseľným úsmevom, „desať rokov bojovať s Angličanom, aby napokon zomrel na posteli ako ostatní ľudia.“

„Darmo je, pán Edmond,“ odpovedal majiteľ lode, ktorý sa navidomoči vždy väčšmi a väčšmi uspokojoval, „všetci sme smrteľní a starí musia prepustiť miesto novým, inak by nebolo napredovania, a v tej chvíli, keď ma ubezpečíte, že náklad…“

„… je v dobrom stave, pán Morrel, zaň ručím. Neodporúčam vám, aby ste tú výpravu eskontovali so ziskom 25.000 frankov.“

A keď skončili prehliadku, mladý plavec zavolal: „Pripravte na vytiahnutie stožiarovú, prednú trojrohú plachtu i brigantínu! Zastaviť!“

Rozkaz bol vyplnený takmer s takou presnosťou ako na vojnových lodiach.

„Vytiahnuť všetky!“

Po poslednom rozkaze klesli všetky vetrilá a loď napredovala takmer nebadane, hnaná len zotrvačnosťou nárazov.

„A teraz, ak sa vám páči vystúpiť, pán Morrel,“ riekol Dantès, zbadajúc majiteľovu netrpezlivosť, „váš účtovník, pán Danglars, ktorý práve vychodí z kabíny, podá vám správu o všetkom, čo si len želáte. Ja musím dozrieť na zakotvenie a vyhlásiť lodný smútok.“

Majiteľ lode sa nedal veľmi núkať. Chytil sa lana, ktoré mu hodil Dantès, a so zručnosťou, ktorá by bola slúžila na česť aj námorníkovi, sa vyšplhal po priečnych, na vydutom boku lode umiestnených stupňoch, kým Dantès sa vrátil na miesto druhého kapitána a prenechal rozhovor tomu, ktorého označil menom Danglars, a ktorý, vyjdúc z kabíny, sa skutočne poberal v ústrety majiteľovi lode.

Novoprichádzajúci muž mohol mať dvadsaťpäť-dvadsaťšesť rokov, mal dosť pochmúrnu tvár; bol k predstaveným ponížený, k podriadeným však drsný: a nehľadiac na hodnosť účtovníka, ktorá budila len odpor námorníctva, bol taký všeobecne neobľúbený mužstvom, ako bol ním Edmond Dantès milovaný.

„Pán Morrel,“ riekol Danglars, „o nehode už viete?“

„Áno, áno. Úbohý kapitán Leclere! Bol to znamenitý a statočný človek!“

„A nadovšetko výtečný námorník, zošedivený medzi nebom a zemou, ako sa patrí na človeka, ktorý má na starosti záujmy takého dôležitého domu, ako je podnik Morrel a syn,“ povedal Danglars.

„Však sa mi vidí,“ riekol majiteľ, pozorujúc Dantèsa, zaujatého pri kotvení, „že človek nemusí byť takým starým námorníkom, ako vravíte, Danglars, a predsa môže byť zbehlý vo svojom zamestnaní. Hľa, náš priateľ Edmond si pri ňom počína ako človek, ktorý nikoho nemusí prosiť o radu.“

„Áno,“ povedal Danglars, šibnúc na Dantèsa pohľadom, z ktorého sršal plameň nenávisti, „je to také odvážlivé mláďa. Hneď po kapitánovej smrti sa bez akejkoľvek porady ujal velenia, pre neho sme na ostrove Elbe stratili poldruha dňa, miesto toho, aby sme sa vrátili priamo do Marseille.“

„Že sa ujal velenia lode,“ riekol majiteľ, „to bolo jeho povinnosťou ako druhého kapitána, že na ostrove Elbe stratil poldruha dňa, to je chyba, ak len nebolo treba na lodi napraviť nejakú poruchu.“

„Lodi nechýbalo nič práve tak, ako mne nechýba nič, a Boh daj, aby nechýbalo ani vám, a toho poldruha dňa sme stratili len pre jeho rozmar, že sa mu zachcelo pobudnúť na pevnine.“

„Dantès,“ riekol majiteľ lode, obrátiac sa k mladíkovi, „poďte že sem.“

„Odpusťte, pane,“ povedal Dantès, „hneď som k vašim službám.“

Potom zavelil mužstvu:

„Zakotviť!“

Kotva klesla a reťaz zarinčala. Dantès zostal na svojom mieste, kým tento posledný úkon nebol dokončený, potom zavelil:

„Spusťte svetlo, vytiahnite smútočnú vlajku do polovice sťažňa a skrížte nosidlá vetríl.“

„Hľaďte len,“ riekol Danglars, „na moju česť, už si myslí, že je kapitánom.“

„A naozaj ním je,“ povedal majiteľ lode.

„Bol by ním, ale len s podpisom vás a vášho spoločníka, pán Morrel.“

„Tristo hrmených, a prečo by sme ho nemali nechať na tom mieste?“ riekol majiteľ lode. „Je síce mladý, ale tak sa mi vidí, že vo veci, ktorej je úplne oddaný, sa cele dobre vyzná.“

Danglarsovým čelom preletel mrak.

„Odpusťte, pán Morrel,“ riekol Dantès, približujúc sa k nim. „Teraz, keď je už loď zakotvená, som vám k službám: zdá sa mi, že ste ma volali?“

Danglars ustúpil o krok.

„Chcel som sa vás spýtať, prečo ste sa zastavili na ostrove Elba?“

„Neviem, pane. Plnil som len posledný rozkaz kapitána Leclera, ktorý, keď zomieral, odovzdal mi balík pre veľmaršala Bertranda.“

„A videli ste ho, Edmond?“

„Koho?“

„Veľmaršala.“

„Áno.“

Morrel sa poobzeral a zatiahol Dantèsa nabok.

„Ako sa má cisár?“ spýtal sa živo.

„Dobre, nakoľko som to mohol súdiť vlastnými očami.“

„Tak ste videli aj cisára?“

„Prišiel k maršalovi, práve keď som bol u neho.“

„A hovorili ste sa s ním?“

„Totiž on sa zhováral so mnou, pane,“ riekol Dantès s úsmevom.

„A čo vám povedal?“

„Vypytoval sa na loď, na čas jej odchodu z Marseille, na cestu, ktorú urazila, a na náklad, ktorý viezla. Myslím, že keby bola bývala prázdna a ja by som bol jej majiteľom, bol by ju kúpil. Povedal som mu, že som len hlavným kormidelníkom a že loď patrí podniku Morrel a syn. ,Ach, ach,‘ riekol, ,poznám ho. U Morrelovcov je lodiarstvo dedičným povolaním, jeden Morrel slúžil v mojom pluku, keď som bol s posádkou vo Valencii‘.“

„Na môj’ veru, je to pravda!“ zvolal majiteľ lodí cele naradovaný. „Bol to Polikar Morrel, môj strýko, ktorý sa stal kapitánom. Keď poviete, Dantès, môjmu strýkovi, že sa panovník na neho rozpamätal, uvidíte, ten starý chlapík sa pustí do plaču. Tak, tak,“ pokračoval majiteľ lodí, potľapkajúc mladého človeka priateľsky po pleci, „dobre ste urobili, Dantès, že ste konali podľa úpravy kapitána Leclera a zastavili ste sa na ostrove Elbe, hoc, keby sa prezradilo, že ste odovzdali maršalovi balík a zhovárali ste sa s panovníkom, by vám to mohlo uškodiť.“

„V akom ohľade by mi to mohlo uškodiť?“ spýtal sa Dantès. „Veď ani neviem, čo som niesol, a panovník mi dal otázky, ktoré by bol mohol dať komukoľvek, koho videl prvýkrát. Ale odpusťte,“ povedal Dantès, „prichádzajú zdravotní a colní úradníci; všakver dovolíte?“

„Len choďte, môj drahý Dantès.“

Mladý muž odišiel, ale sotva zmizol, už sa priblížil Danglars a riekol:

„Tuším, udal vám prijateľnú príčinu zakotvenia v Portoferajo.“

„Znamenitú, môj drahý pán Danglars.“

„Ach, tým lepšie,“ povedal účtovník, „lebo je vždy trápne vidieť, keď kamarát neplní svoju povinnosť.“

„Dantès svoju vyplnil,“ povedal majiteľ lodí. „Nemožno mu nič vyčítať. Veď mu tú zastávku nariadil kapitán Leclere.“

„A propos, kapitán Leclere, neodovzdal vám od neho nejaký list?“

„Kto?“

„Dantès.“

„Mne? Nie! Mal vari nejaký?“

„Myslel som, že mu kapitán Leclere okrem balíka zveril aj list.“

„O akom balíku to vravíte, Danglars?“

„O tom, ktorý Dantès odovzdal pri zastávke v Portoferajo.“

„Odkiaľ viete, že mal odovzdať balík v Portoferajo?“

Danglars sa zapýril.

„Šiel som povedľa kapitánových dverí, ktoré boli pootvorené, a videl som, ako dával ten balík a list Dantèsovi.“

„Nevravel mi nič o tom,“ riekol majiteľ lodí, „ale ak ho má, tak mi ho odovzdá.“

Danglars chvíľu premýšľal.

„Tak prosím vás, pán Morrel,“ riekol, „nehovorte o tom Dantèsovi; asi som sa mýlil.“

V tej chvíli sa mladý človek vrátil; Danglars odišiel.

„Tak, drahý Dantès, už ste slobodný?“ spýtal sa majiteľ lodí.

„Áno, pane.“

„Netrvalo to dlho.“

„Nie, colným úradníkom som dal zoznam nášho tovaru a pohraničná stráž poslala s prístavným kormidelníkom jedného človeka, ktorému som odovzdal naše listiny.“

„Tak tu už nemáte viac práce?“

Dantès vrhol bystrý pohľad vôkol.

„Nie, všetko je v poriadku,“ povedal.

„Môžete ísť teda so mnou na obed?“

„Odpusťte, pán Morrel, odpusťte, prosím vás, najprv musím navštíviť svojho otca. Ale zato nie som menej vďačný vám za česť, ktorú mi prejavujete.“

„To je správne, Dantès, to je správne. Viem, že ste dobrý syn.“

„A… neviete, pane, má sa dobre môj otec?“ spýtal sa s istou váhavosťou Dantès.

„Nevidel som ho síce, drahý Edmond, ale myslím, že dobre.“

„Áno, je stále zavretý vo svojej izbietke.“

„To je dôkaz, že mu vo vašej neprítomnosti nič nechýbalo.“

Dantès sa usmial.

„Môj otec je hrdý človek, pane, a keby mu aj všetko bolo chýbalo, pochybujem, že by koho bol prosil o dačo na svete okrem Pána Boha.“

„Tak, po tejto prvej návšteve budeme vás čakať.“

„Pán Morrel, musím vás zas prosiť o odpustenie; však po tejto prvej návšteve chcem urobiť druhú, na ktorej mi tiež veľmi záleží.“

„Ah, naozaj, Dantès! zabudol som, že u Kataláncov ktosi práve tak netrpezlivo čaká na vás ako váš otec: pekná Mercedes.“

Dantès sa usmial.

„Ah! ah!“ pokračoval majiteľ lodí, „teraz sa už nedivím, že sa ma prišla až tri razy spýtať, čo je s ,Faraónom‘. Na môj veru, Edmond, je vám čo závidieť, že máte takú driečnu milenku.“

„Nie je to moja milenka, pane,“ povedal mladý námorník, „je to moja snúbenica.“

„Zavše je to jedno,“ riekol so smiechom majiteľ lodí.

„Ale nie u nás,“ povedal Dantès.

„Tak vás, drahý Edmond, nebudem zdržiavať,“ pokračoval majiteľ, „usporiadali ste moje veci, preto vám dávam povolenie, aby ste mohli usporiadať svoje. Nepotrebujete peniaze?“

„Nie pane; mám takmer celý cestovný asi trojmesačný plat.“

„Ste poriadny šuhaj, Edmond.“

„Povedzte ešte, pán Morrel, že mám chudobného otca.“

„Áno, áno, ste dobrý syn. Choďte len k otcovi; aj ja mám syna, a veľmi by som zazlieval tomu, kto by ho po trojmesačnej ceste zdržiaval ďaleko odo mňa.“

„Dovolíte teda?“ riekol mladík, zdraviac sa.

„Áno, ak mi nemáte čo viac povedať.“

„Nie.“

„Kapitán Leclere, umierajúc, nedal vám list pre mňa?“

„Nemohol písať, pane. Ale napadlo mi, že vás chcem poprosiť o dvojtýždňovú dovolenku.“

„Idete sa ženiť?“

„Predovšetkým, a potom, aby som mohol ísť do Paríža.“

„Dobre, dobre! máte dosť času, Dantès; vyprázdnenie lode potrvá asi šesť týždňov a pred troma mesiacmi sa nevydáme na more… O tri mesiace však musíte byť tu,“ pokračoval majiteľ, potľapkávajúc po pleci mladého námorníka, „lebo ,Faraón‘ by nemohol odísť bez svojho kapitána.“

„Bez svojho kapitána!“ zvolal Dantès so žiarivým pohľadom. „Či môžem veriť vašim slovám, pane, veď ste sa ozvali práve na najskrytejšie nádeje môjho srdca. Mali by ste azda úmysel vymenovať ma za kapitána ,Faraóna‘?“

„Keby som bol sám, podal by som vám ruku, drahý Dantès, a povedal by som vám: ,Je to fakt,‘ ale mám spoločníka a vám je známe talianske porekadlo: Che a compagno a padrone (kto má spoločníka, má i pána). Ale vec je napoly vybavená, veď z dvoch hlasov jeden už máte. Pri druhom spoliehajte na mňa, urobím, čo bude možné.“

„Och, pán Morrel,“ zvolal mladý námorník so slzami v očiach, chopiac sa rúk majiteľa; „ďakujem vám, pán Morrel, ďakujem i v mene svojho otca a Mercedes.“

„Dobre, dobre, Edmond, veď ešte majú dobrí ľudia na nebi Boha! Choďte k otcovi, choďte k Mercedes a potom sa vráťte ku mne.“

„Či vás nemám zaviezť na breh?“

„Nie, ďakujem; zostanem a usporiadam účty s Danglarsom. Boli ste s ním cestou spokojný?“

„To závisí od toho, aký zmysel dávate svojej otázke. Ak ide o dobrého kamaráta, nie; myslím, nemá ma už rád odvtedy, keď som po nepatrnom spore, ktorý sme mali, urobil hlúposť, že som mu pre vybavenie sporu navrhol desaťminútovú zastávku na ostrove Monte Cristo; návrh, ktorý on ako nesprávny odmietol. Ak sa však spytujete na účtovníka, myslím, že mu nemožno nič vyčítať a že so spôsobom, akým vec zariadil, budete spokojný.“

„A keby ste tak,“ pýtal sa majiteľ lodí, „bol kapitánom ,Faraóna‘, podržali by ste si Danglarsa s radosťou?“

„Či už kapitán alebo sekond, pán Morrel,“ odvetil Dantès, „budem mať vždy úctu k tým, ktorí požívajú dôveru mojich predstavených.“

„Tak, Dantès, vidím, že ste v každom ohľade dobrý šuhaj. Ale aby som vás nezdržiaval ďalej, choďte, lebo vidím, že stojíte ako na tŕní.“

„Prepúšťate ma, prosím?“ spýtal sa Dantès.

„Choďte len.“

„Dovolíte mi použiť váš čln?“

„Použite.“

„Dovidenia, pán Morrel, tisícnásobná vďaka!“

„Dovidenia, môj drahý Edmond, veľa šťastia!“

Mladý námorník skočil do člna, sadol si na lavičku a zavelil, aby pristáli pri Cannebiere. Dvaja plavci sa naklonili k veslám a čln sa šinul tak rýchlo, ako len bolo možné medzi tisícimi bárkami, ktoré zatarasovali úzky priestor medzi dvoma radmi lodí, ťahajúcimi sa od vchodu prístavu k Orleánskemu nábrežiu.

Majiteľ lodí ho sledoval s usmievavým pohľadom až po breh, kým nevyskočil na dlažbu nábrežia a zmizol v pestrom zástupe, ktorý od piatej ráno do deviatej večer plní slávnu ulicu, na ktorú sú moderní Fókovia natoľko pyšní, že cele vážne chcú nahovoriť svetu, a to s dôrazom rázneho sebavedomia: ,Keby Paríž mal Cannebiere, bol by Paríž malým Marseille.‘

Majiteľ lodí, keď sa obrátil, zhliadol za sebou Danglarsa, ktorý zdanlivo čakal na jeho rozkazy, no v skutočnosti aj on sledoval pohľadom mladého námorníka.

Ale výraz pohľadov, ktoré sledovali toho istého človeka, bol veľmi zvláštny.

II. Otec a syn

Nechajme Danglarsa, zápasiaceho s duchom nenávisti, aby sa pokúšal našepkať nejaký zlomyseľný predpoklad o svojom druhovi do ucha majiteľa lodí a pozorujme Dantèsa, ktorý, prebehnúc pozdĺž Cannebiere, zabočil do ulice de Noailles, a vstúpiac do malého, na ľavej strane Allees de Mailhan stojaceho domca, kráčal rýchlo hore tmavými schodmi na štvrté poschodie, zachytávajúc sa jednou rukou zábradlia, druhou rukou utlmoval tlkot srdca, a zastal pri odchýlených dverách, ktorými bolo vidieť do malej izbičke.

V tejto izbe býval Dantèsov otec.

Novina o príchode ,Faraóna‘ nezalietla ešte k starcovi, ktorý, stojac na stolici, chvejúcou sa rukou pripevňoval tyčky k niekoľkým kapucínskym žeruchám, ktoré, spletené s divým viničom, vypínali sa po mrežiach okna.

Zrazu cítil, že ho niekto objal okolo pása a dobre známy hlas mu volal za chrbtom:

„Otec, môj drahý otec!“

Starec sa s výkrikom obrátil, a keď zbadal syna, klesol mu celý bledý a celý sa trasúc do náručia.

„Čo ti je, otecko?“ zvolal mladý človek znepokojený. „Si azda chorý?“

„Nie, nie, môj drahý Edmond, môj syn, moje dieťa, nie, nečakal som ťa však a radosť, vzrušenie, že ťa tak neočakávane vidím… ah, Bože môj! Zdá sa mi, že zomriem!“

„Len sa upokoj, otče! Som to ja, som to naozaj ja! Vravia, že radosť neublíži, preto som vstúpil bez prípravy. Usmej sa mi teda a nehľaď na mňa tak vyjavene. Vraciam sa a teraz už budeme šťastní.“

„Ah, tým lepšie, šuhajko!“ povedal starec; „ale ako že budeme šťastní? Azda ma už neopustíš? Rozprávaj mi teda o svojom šťastí!“

„Bože, odpusť,“ riekol mladík, „že sa teším šťastiu, ktoré bolo vykúpené zármutkom jednej rodiny; Boh mi je svedok, že by som po tom šťastí nebol nikdy zatúžil; zavítalo, a nemám sily, aby som sa nad ním rmútil: znamenitý kapitán Leclere zomrel, otče, a je pravdepodobné, že vplyvom pána Morrela dostanem jeho miesto. Rozumieš, otče? V dvadsiatom roku budem kapitánom s platom sto luisdorov a s podielom zo zisku! Či to nie je viacej, ako mohol očakávať taký chudobný námorník, ako som ja?“

„Áno, syn môj, áno, to je úspech,“ odvetil starec, „to je šťastie.“

„Chcem, aby si z prvých zlatákov, ktoré dostanem, mal domec so záhradkou, aby si v nej mohol pestovať žeruchu, vinič a zemozeleň… Ale čo ti je, otče, tak sa mi vidí, že ti je zle?“

„Trpezlivosť, trpezlivosť! To je nič.“ A starec, ktorému unikali sily, klesol dozadu.

„Rýchlo, rýchlo!“ riekol mladík, „čaša vína ťa občerství. Kde mávaš víno?“

„Nie, ďakujem, nehľadaj; netreba mi,“ riekol starec a pokúsil sa zadržať syna.

„Ba hej, ba hej, otče, povedz mi, kde je?“

A otvoril dve-tri skrine.

„Darmo…“ riekol starec. „Niet už vína.“

„Ako, niet už vína!“ riekol blednúci Dantès, pozerajúc striedavo na starcove spadnuté líca a na prázdne skrine. „Ako, niet už vína! Trpel si nedostatkom groša, otče?“

„Keď si ty tu, nechýba mi nič,“ odvetil starec.

„Veď,“ zajakal sa Dantès, stierajúc si pot, ktorý mu rinul čelom. „Veď keď som odchádzal pred troma mesiacmi, nechal som ti dvesto frankov.“

„Áno, áno, Edmond, to je pravda, ale keď si odchodil, zabudol si na malý dlh u suseda Caderoussa; pripomenul mi ho a hovoril, že ak ho za teba nezaplatím, dá si ho zaplatiť od pána Morrela. Tak, rozumieš, obávajúc sa, že by ti to mohlo škodiť…“

„Tak?“

„Tak som ho vyplatil.“

„Ale,“ zvolal Dantès, „ja som bol dlžen Caderoussovi sto štyridsať frankov!“

„Áno,“ zajakal sa starec.

„A ty si mu ich zaplatil z tých dvesto frankov, ktoré som ti nechal?“

Starec kývol na znak súhlasu.

„A ty si žil tri mesiace zo šesťdesiatich frankov!“ vzdychol si mladý muž.

„Vieš, ako málo potrebujem,“ riekol starec.

„Oh! Bože môj, Bože môj, odpusť mi!“ zvolal Edmond, vrhajúc sa pred dobrým starcom na kolená.

„Čo robíš?“

„Ranil si mi srdce!“

„Bah! Ty si tu,“ vravel usmievavo starec, „všetko je už zabudnuté, všetko je zas dobre.“

„Áno, tu som,“ riekol mladík, „tu som s peknou budúcnosťou a s trochou zlata. Pozri, otče, vezmi si ho, vezmi, a daj si hneď dačo doniesť.“

A vyprázdnil na stôl svoje vrecká, ktoré obsahovali dvanásť kusov zlata, päť alebo šesť päťfrankových mincí a drobné peniaze.

Tvár starého Dantèsa sa vyjasnila.

„Čie je to?“ spýtal sa.

„Nuž moje!… Tvoje!… Naše!… Vezmi, nakúp zásob, buď šťastný, zajtra budú iné.“

„Pomaly, pomaly,“ riekol starec s úsmevom; „s tvojím dovolením použijem skromne tvoju peňaženku; keby ma videli naraz kupovať viacej vecí, ešte by si mysleli, že som musel čakať na tvoj návrat, aby som si ich mohol zadovážiť.“

„Urob, ako chceš, otče, ale predovšetkým si vezmi slúžku. Nechcem, aby si bol aj naďalej sám. Prepašoval som kávu a znamenitý tabak v malej skrinke, zajtra to dostaneš. Ale pst! Dakto ide.“

„To je Caderousse, ktorý sa asi dozvedel o tvojom príchode a ide ti bezpochyby blahoželať k šťastnému návratu.“

„To sú tiež pery, ktoré, keď hovoria, srdce si myslí dačo cele iné,“ zašomral Edmond, „Všetko jedno, je to sused, ktorý nám preukázal službu, preto nechže je vítaný.“

A skutočne, vo chvíli, keď Edmond tlmeným hlasom dokončil vetu, zjavila sa vo dverách čierna, bradatá hlava Caderoussa. Bol to dvadsaťpäť-dvadsaťšesťročný muž, držiaci v ruke kus súkna, ktoré — keďže bol povolaním krajčír — mienil premeniť na výložky obleku.

„Eh! konečne si sa vrátil, Edmond?“ riekol s nefalšovaným prízvukom marseillskej výslovnosti, pričom sa usmial naširoko, odhaľujúc ako zo slonoviny biele zuby.

„Ako vidíte, sused Caderousse, a som ochotný poslúžiť vám hocičím,“ odvetil Dantès, týmto ponúknutím služieb nedobre zakrývajúc svoju chladnosť.

„Ďakujem, ďakujem, na šťastie nepotrebujem nič, ba čo viac, zavše mňa môžu potrebovať iní.“ (Dantès urobil pohyb.) „Nemyslím to na teba, šuhaj, požičal som ti peniaze, ty si mi ich vrátil; tak to robia dobrí susedia, sme vyrovnaní.“

„Nie sme nikdy vyrovnaní s tými, ktorým sme dačím zaviazaní,“ vravel Dantès. „Preto, ak sme im aj nie dlžný peniaze, dlžný sme im vďaku.“

„Prečo by sme mali o tom hovoriť! Čo sa stalo, stalo sa. Hovor o svojom šťastnom návrate, šuhaj. Šiel som práve do prístavu zaopatriť si látku gaštanovej farby, a tu som sa stretol s priateľom Danglarsom.

,Ty si v Marseille?‘

,Eh, to si myslím,‘ odvetil on.

,Domnieval som sa, že si v Smyrne.‘

,Mohol by som tam byť, lebo stadiaľ prichádzam.‘

,A čo je s Edmondom, kde je ten šuhaj?‘

,Bezpochyby u svojho otca,‘“ vravel Danglars. „Vrátil som sa teda,“ pokračoval Caderousse, „aby som mal šťastie stisnúť priateľovi ruku!“

„Ten dobrý Caderousse,“ riekol starec, „má nás tak rád.“

„Isteže vás mám rád, ba si vás aj ctím, pretože statočných ľudí je málo! Tak sa mi vidí, šuhaj, že sa vraciaš bohatý!“ pokračoval krajčír, škúliac na kmeň zlata a striebra, ktoré Dantès položil na stôl.

Mladík zbadal túžobný plam, ktorý vzbĺkol z čiernych očí susedových.

„Ach! Bože môj!“ riekol nedbanlivo, „to nie je moje zlato; prejavil som pred otcom obavu, či azda nemal nedostatok, kým som bol preč, a on, aby ma uspokojil, vysypal na stôl obsah svojej peňaženky. Tak, otče,“ pokračoval Dantès, „schovaj si peniaze, ak ich len nepotrebuje sused Caderousse, ak áno, stojím mu k službám.“

„Nie, šuhaj,“ riekol Caderousse, „chvalabohu, nepotrebujem nič, povolanie živí svojho človeka. Nechaj si len svoje peniaze, nechaj: niet ich nikdy dosť. Som ti však vďačný za ponúknutie práve tak, ako by som ho bol prijal.“

„Urobil som to ochotne,“ riekol Dantès.

„Nepochybujem o tom. Tak, s pánom Morrelom si v najlepšom pomere, ty lichotník?“

„Pán Morrel bol ku mne vždy láskavý,“ odvetil Dantès.

„Tak si potom schybil, že si neprijal jeho pozvanie na obed.“

„Ako to, neprijal jeho pozvanie na obed?“ spýtal sa starý Dantès. „On ťa teda zval na obed?“

„Áno, otče,“ odvetil Edmond, usmievajúc sa otcovmu počudovaniu, vyvolanému toľkým poctením, ktoré sa dostalo synovi.

Koniec ukážky