Venované

Heinzovi

21. apríl 1922 – 21. marec 2006

a

Petrovi

16. jún 1928 – 16. apríl 2008

Kniha, ktorú práve držíte v rukách, bude naším sprievodcom po svete kuchárov a kuchárok v období stredoveku. Poodhalí nám špecifiká kulinárskeho kumštu v rozličných spoločenských vrstvách, prostrediach či situáciách – od dvorov popredných šľachtických rodov, kde museli tamojší majstri kuchári bežne zvládať prípravu veľkolepých hostín urodzeného panstva, až po chudobné domácnosti pospolitého ľudu, v ktorých si gazdiné na nasýtenie hladných krkov svojich rodín museli vystačiť len so skromnými zásobami. Pozrieme sa na prípravu pouličných jedál i na prácu profesionálnych kuchárov v službách majetných klientov. Dozvieme sa, ako boli kuchári vykresľovaní v dobovom umení, v literatúre, v ľudovej slovesnosti aj v mravoučnej spisbe (a ako boli vo svojich časoch velebení či zatracovaní). Zistíme, ako kuchári zvládali výzvy a obmedzenia vtedajších čias a ako dokázali uspokojovať očakávania stravníkov. V neposlednom rade si všimneme aj iluminované rukopisy, na stránkach ktorých sa vynímali zobrazenia kuchárov a scény ich pracovných postupov.

„Vďaka brilantnému využitiu pestrých zdrojov sa Bridget Henischovej úspešne podarilo spracovať takú komplexnú a náročnú tému, akou je história kuchárstva v krajinách západnej Európy.“

MEDIUM AEVUM

„Táto kniha je skutočne atraktívnym dielom s nádhernými obrazovými prílohami, vďaka čomu je maximálne prístupná aj pre laickú verejnosť. [...] Čitateľovi umožňuje poučným a pútavým spôsobom oboznámiť sa s problematikou kuchárskeho umenia v období stredoveku.“

THE RICARDIAN

„Táto pozoruhodná publikácia sa opiera o obdivuhodné množstvo literárnych zdrojov a historických prameňov, vďaka čomu jej záber ďaleko prekračuje rámec akejkoľvek bežnej štúdie dobového umenia.“

SPECULUM

„Atraktívny prehľad stredovekého kulinárstva, podaný pútavou a poučnou formou, vhodnou pre najširšiu verejnosť. [...] Každého člena čitateľskej obce určite uchváti živý a pestrý pohľad na kuchárov a dobovú kuchyňu, ktorý táto kniha prináša.“

THE MEDIEVAL REVIEW

„Ak by sme mali citovať profesora Petra Crossa z Univerzity v Cardiffe, kniha americkej historičky Bridget Ann Henischovej je veľmi presvedčivá a bravúrna. Vďaka nej sa čitateľom podarí poodhaliť mnohorakosť stredovekých kuchýň, keďže autorka im umožní navštíviť nielen čisté a veľmi účelné kuchyne vysokej aristokracie, ale pomôže nazrieť aj do kuchýň oveľa drsnejších a špinavších v prípade nižších sociálnych vrstiev.“

HISTOIRE ET IMAGES MEDIEVALES

Realizované s finančnou pomocou

Fondu na podporu umenia

Copyright © Bridget Ann Henisch

© Vydavateľstvo RAK, 2021

Vydanie prvé

www.vydavatelstvorak.sk

ISBN: 978-80-85501-81-0

Tvorba ebooku

www.eknihyhned.cz

PREDSLOV

Témou tejto knihy je pohľad na stredoveké kuchárstvo v kontexte epochy, okolností a daného prostredia. Predstavuje, ako boli kuchári stvárňovaní slovom či obrazom v dobovom umení, ako zvládali výzvy a obmedzenia vyplývajúce z obdobia a prostredia, v ktorom žili a pôsobili, a ako dokázali uspokojovať nároky stravníkov z rozličných vrstiev spoločnosti.

Minulosť ľudstva je pre nás vzdialeným svetom, značne odlišným od toho, na aký sme zvyknutí dnes. Aj napriek priepastiam stáročí sa však v jednotlivých dejinných obdobiach prelínajú viaceré totožné črty, ktoré vyplývajú z trvalých spoločných východísk, hodnôt, problémov a výziev. Jednou z takýchto konštánt je aj stravovanie a varenie, pričom jedlo zohrávalo v dejinách ľudstva svoju úlohu nielen ako zdroj výživy nevyhnutnej pre prežitie, ale aj ako forma pôžitku zo života, ako prostriedok útechy vo chvíľach zármutku či ako nástroj na utužovanie dobrých vzťahov. Hoci sa jednotlivé aspekty kulinárstva v rôznych obdobiach menili, jeho nadčasová podstata zostávala viac-menej nemenná. Kuchári vždy stáli pred výzvou, ako zladiť chúťky klientov s hospodárnosťou či ako riešiť dodávku potravín a ich skladovanie. Dodržiavanie zásad, predpisov a postupov, ako aj časový manažment a výber vhodných metód sú aj dnes rovnako aktuálnymi súčasťami každodennej práce kuchárov, v rámci ktorej sa počas dlhodobej mnohogeneračnej praxe vyvinuli v podstate porovnateľné stratégie. Pre každé obdobie našich dejín platí univerzálne poznanie, že neschopnosť či nedôslednosť kuchára môže znehodnotiť aj najkvalitnejšie suroviny a zmariť najlepšie úmysly a, naopak, profesionalita, zmysel pre vec a primerané skúsenosti dokážu vyčariť zázraky aj z najskromnejších zdrojov.

Hoci mnohé aspekty zmýšľania a správania sa ľudí v období stredoveku nám dnes môžu pripadať zvláštne či dokonca úplne cudzie, aj najzmätenejší našinec cestujúci v čase zacíti pevnú pôdu pod nohami, ak na svojej ceste do vzdialenej minulosti natrafí na nejakú dobre známu a všeobecne platnú zákonitosť, akou je napríklad zlaté pravidlo pre varenie vajíčok na tvrdo: „Vajíčka varené v škrupinke sú najlepšie vtedy, ak ich ponecháš vo vriacej vode, len pokým žĺtok nezhustne... Dbaj, aby si rajnicu stihol odstaviť a vajíčka z vriacej vody vybrať, ešte kým je žĺtok polomäkký, prv než úplne stvrdne.“

POĎAKOVANIA

Domasedi nikdy celkom nesplatia svoj dlh priekopníkom, ktorí cez temné húštiny neznáma kliesnia cestu pre svojich nasledovníkov a v drsných divočinách otvárajú nové obzory. Toto knižné dielo by neuzrelo svetlo sveta bez podpory práve takýchto odvážnych nadšencov – či už odborníkov z našich čias, alebo autorov z dávnej minulosti, ktorí sú však prostredníctvom svojich diel stále „medzi nami a plní pracovného elánu“. Veľmi výstižné sú v tomto smere slová Williama Hazlitta, anglického esejistu, kritika a filozofa: „Ak ti na púti životom robili ušľachtilú spoločnosť všetky tie skvelé diela a ak si sa s úctou a nadšením dôverne oboznámil so všetkými tými skvelými menami, tak si určite neprežil svoj život úplne nadarmo.“

Za dobré rady, ochotu a podporu by som rada vyjadrila svoje poďakovanie Anne Auerovej, Priscille Bawcuttovej, Diane Gregsonovej, Jean Halberstadtovej, Anne Rossovej, Lorne Walkerovej, Petrovi a Phoebe Wilsherovcom, Carol a Johnovi Woodovcom, Erichovi Zettlovi a Vickie Zieglerovej. Osobitne sa chcem poďakovať Mercedes Lakhtakiovej za to, že vždy, keď môj počítač začal trucovať, dokázala mu úspešne prehovoriť do duše a prinútiť ho k opätovnej poslušnosti. Najhlbšiu a trvalú zaviazanosť pociťujem voči svojmu manželovi, ktorý sa, žiaľ, vydania tejto knihy nedožil, ktorému je však celé toto dielo od prvého slova po poslednú stranu venované.

Pasáže citované v kapitole „Výber stredovekých receptov“ sú prevzaté z publikácie The Goodman of Paris (Dobrý muž z Paríža), ktorú zostavila Eileen Powerová (vydalo vydavateľstvo George Routledge & Sons, Londýn, 1928); materiál je publikovaný s láskavým súhlasom vydavateľstva Taylor & Francis Books UK.

KUCHÁRI V KONTEXTE EPOCHY

BEZ BÁSNÍ, HUDBY I UMENIA DÁ SA ŽIŤ,
AJ BEZ VEDOMIA, ČI BEZ SRDCA SA SVETOM PREPLAVIŤ,
BEZ PRIATEĽOV, BEZ KNÍH PREŽIJEŠ TIEŽ,
AVŠAK BEZ KUCHÁRA DOBRÉHO BIEDNE ZAHYNIEŠ.

Owen Meredith
(vlastným menom E. R. Bulwer Lytton)
1831 – 1891

Dilema

Stredovekí kuchári žili tak trochu medzi dvoma mlynskými kameňmi. Nebolo ľahké zavďačiť sa ľuďom a každému vyhovieť. Či už boli kuchári zatracovaní za svoje umenie (v tých časoch považované za hriešne), alebo za svoju neschopnosť, vždy sa verilo, že svoje remeslo vykonávajú ruka v ruke s nečistými silami. Podľa názoru moralistov dobrých kuchárov zoslal na zem sám diabol, aby tu ľudí pokúšali svetskými chúťkami, zatiaľ čo bežní smrteľníci hundrali, že z pekelných brán vyšli skôr tí horší, ktorí svojich blížnych trýznia nechutnými jedlami. Obžerstvo bolo samo osebe jedným zo smrteľných hriechov, nehovoriac už o trápeniach ľudstva spôsobených zjedením jediného krásneho jabĺčka v rajskej záhrade. Majstri kuchyne teda skazenosť sveta ešte znásobovali tým, že do svojich osídiel hriechu lapali spokojné nasýtené obete. Kuchynské suroviny sa v šikovných rukách menili na lahodné, šťavnaté a korenisté neodolateľné pokušenia. Táto morálna dilema je jedinou vetou trefne vystihnutá v anglickej príručke latinčiny z tudorovského obdobia: „Omáčky sa zrodili z obžerstva.“[1] Okolo každej okázalej hostiny sa vždy narobilo veľa rozruchu, keďže každý z hostiteľov sa bez ohľadu na peniaze, čas a energiu úporne snažil tromfnúť svojich konkurentov – usporiadateľov predchádzajúcich hodovaní. Čím lahodnejšie pokrmy sa podarilo pripraviť, tým boli hostia náchylnejší posedieť si pri stole dlhšie. Tým viac sa preto jedlo a pilo a zlaté pravidlo striedmosti „Jeme preto, aby sme žili“ sa vo víre pokušenia menilo na „Žime, aby sme jedli!“ Dominikánsky kazateľ John Bromyard zhrnul svojim poslucháčom opis žalostného stavu sveta nasledovnými slovami: „Na počiatku sveta bol každý smrteľník živý iba chlebom a vodou. Dnes sa však pokrmy od výmyslu sveta vyvárajú všetkými možnými spôsobmi a fortieľ kuchárov už neslúži na zasýtenie hladných žalúdkov, lež na ukojenie slastí tela.“[2]

Takéto slová však nenašli významný ohlas. Ľudia si ich vypočuli – bez námietok, so súhlasným prikývnutím, ako samozrejmú pravdu. Lenže pretaviť teóriu do praxe nebýva vždy ľahké. Jedlo nie je len obyčajným zdrojom výživy, ale aj osobitnou vedou a náročným umením. Má totiž moc poskytovať potešenie či útechu, a to kedykoľvek, v každom období života, v každom dejinnom období. Z 9. storočia sa zachoval text, v ktorom Walafrid Strabo, opát z Reichenau, precítene opisuje, s akým nadšením zbierajú malí chlapci jablká v ovocnom sade jeho opátstva.[3] V roku 1219 William Marshal, gróf z Pembroke, bol na smrteľnej posteli na svojom panstve Caversham už natoľko zoslabnutý, že nedokázal jesť, ale keďže pred svojím skonom musel ešte vykonať predsmrtné formality vyplývajúce z jeho šľachtického titulu a prijať posledné pomazanie, jeho opatrovateľom sa podarilo presvedčiť ho, aby si na posilnenie dal aspoň lyžicu strúhanky zmiešanej s jeho obľúbenými hríbmi. [4] V roku 1448, vo víre majetkového sporu, ktorý vyústil až do ozbrojeného konfliktu a obliehania sídla protivníka, poslala Margaret Pastonová svojmu odcestovanému manželovi odkaz, v ktorom mu nariadila zohnať pri návrate domov zopár kuší a halapartní a k žiadosti pripísala ešte poznámku: „...a nože mi nezabudni kúpiť aj jeden funt mandlí a funt cukru.“[5] Nuž, ako vidno, ani v takýchto tiesnivých chvíľach sa nezabúdalo na podstatné záležitosti života.

Príbory a riady sa aj dnes objavujú pri archeologických nálezoch.

Obľúbené suroviny a ich šikovné spracovanie dokážu nielen zasýtiť žalúdok, ale, čo je neraz rovnako dôležité, aj posilniť ducha a zvýšiť morálku. Ak je jedlo chutné, vždy oblaží myseľ a poskytne útechu. Ak je však zlé, pokazí náladu a zhatí akékoľvek úsilie. Dokonca aj budúci svätci môžu vplyvom neuspokojivej stravy klesnúť na duchu. Zažil to napríklad sv. Waltheof, opát z Melrose, ktorý žil v 12. storočí. Ako nevlastný syn škótskeho kráľa Dávida I. vyrastal na kráľovskom dvore, v hojnosti a bohatstve, navyknutý na štedré a chutné porcie. Keď sa vydal na kňazskú dráhu a vstúpil do kláštora, ťažká manuálna práca, prísny rehoľný režim s pravidelnými bohoslužbami a skromný odev z drsných tkanín preňho predstavovali dosť náročnú zmenu. Oveľa horšie však znášal skromný prídel jednotvárnej stravy, čo ho deprimovalo natoľko, že istý čas dokonca zvažoval, či by preňho nebolo lepšie vzdať svoje úsilie a zabudnúť na kňazské rúcho.[6] Aj na hrdinov legiend o kráľovi Artušovi a rytieroch okrúhleho stola mohli doľahnúť ťaživé chvíle, keď ich potulky svetom pri hľadaní Svätého grálu zaviedli ďaleko od pohodlia domova. Napríklad sir Gawain sa počas putovania divočinou za tajomným Zeleným rytierom cíti skleslo, pretože kdekoľvek sa zastaví na odpočinok a občerstvenie, všade nachádza jedlo rovnako mdlé a bezútešné ako krajina, ktorou prechádza: „... a keď tam prišiel, nenašiel pohostenia, ktoré by oblažilo jeho myseľ.“[7]

Pohostinnosť

Stravovanie hralo kľúčovú úlohu aj v oblasti verejných či súkromných vzťahov ľudí v stredoveku. Štedrosť a veľkorysosť, jedny z najviac cenených ľudských vlastností, sa často prejavovali v podobe dobrovoľného podelenia sa o jedlo s druhými, a to už od útleho detstva: „Dieťatko s radosťou dá veľkú časť svojho pokrmu svojim blížnym, ako aj psíkom či mačičkám.“[8] Samozrejme, v neskoršom veku človeka sa tento aspekt nezištnej solidarity musel nutne podriadiť okolnostiam a požiadavkám sveta dospelých. Napriek tomu bol však ideál veľkorysosti pevnou súčasťou stredovekej spoločnosti a pohostinnosť bola považovaná za jeden zo základných rysov ušľachtilého charakteru. Nápis na pomníku lorda Johna Cobhama II. (zomrel v r. 1355) vyzýva okoloidúcich, aby si vo svojich modlitbách spomenuli na tohto „šľachetného hostiteľa“.[9] Pohostinnosť sa považovala za rovnako dôležitú cnosť ako odvaha. K obidvom vlastnostiam sa však v Anglicku koncom 14. storočia kriticky vyjadril John Clanvow, keď s ťažkým srdcom lamentoval nad falošnými hodnotami svojho okolia týmito slovami: „Svet má v úcte udatných bojovníkov..., ktorí však nehanebne holdujú jedlu a pijatike.[10]“

Pohostinnosť bola zároveň aj prostriedkom demonštrácie moci. Okázalou a štýlovou starostlivosťou o svoju domácnosť dávali hostitelia verejnosti najavo svoj spoločenský status. To, či niekto bol alebo nebol na spoločné posedenie či hostinu pozvaný, jasne svedčilo o aktuálnych tendenciách pri uzatváraní spojeneckých zväzkov a o pohyboch v mocenských sférach. Spoločné hodovanie bolo symbolom i reálnym spečatením spoločných záujmov, dohôd a vzájomných záväzkov. Hostiny boli jedným z ústredných pilierov každodenného života spoločnosti, stáli v centre diania a dôležitosť im dodávala aj špecifická dynamika vyplývajúca z ich charakteru výnimočnosti. Popri samotnom stolovaní boli hostiny zároveň príležitosťou aj pre vychutnávanie mnohých iných pôžitkov. Okrem kvality podávaných jedál a nápojov prispievala k pôsobivosti a vzrušujúcej atmosfére každého hodovania aj celková pompéznosť prostredia i účastníkov, bujará zábava a klebietky v kuloároch. Aj Dante sa so svojou milovanou Beatrice zoznámil na hostine, čo zrejme pre Boccaccia ako znalca Danteho života nebolo prekvapivým zistením, keďže „... ako sme toho neraz svedkami na slávnostiach, pod vplyvom sladkých tónov hudby, všeobecnej rozjarenosti, výborných jedál a vín, od ktorých sa rozširujú a stávajú schopnými zanietenia za hocičo ľúbezné aj srdcia mužov dospelých, nie to srdcia mládeže.“[11]

Holdovanie dobrým jedlám malo vplyv dokonca aj na učenie cirkvi o striedmosti, ktoré sa v praxi prejavovalo celoročným striedaním období hodovania počas sviatkov a zdržanlivosti počas pôstu. Veď ako inak by bolo možné naplno precítiť duchovný rozmer odriekania bez toho, aby človek nepoznal slasti, ktorých je potrebné sa vzdať? Dobrovoľné odmietnutie pokušenia vo svete hojnosti bolo pre hriešne duše oveľa spásonosnejšie než odriekanie pôžitkov z dôvodu trvalej núdze a každodennej biedy vo svete chudobných.

Hostiny mali významnú funkciu nielen ako forma zábavy, ale aj ako príležitosť na prejavenie mocenského postavenia. A práve preto im domáci páni prikladali takú veľkú pozornosť, nešetrili výdavkami na obstarávanie kuchynských surovín a pri prípravách jedál úzkostlivo dbali o každý detail, čím sa úporne snažili tromfnúť konkurentov zo svojich spoločenských kruhov. Zástupcovia duchovenstva horlivo pranierovali neblahý účinok hostín, ktoré mohli ľudí veľmi ľahko opantať a zviesť na scestie. Hostitelia brali svoju úlohu mimoriadne vážne, a to od prvých krokov pri plánovaní podujatia až po dôslednú analýzu spokojnosti hostí po jeho ukončení: „Páni sa najprv naplno činia pri zaobstarávaní pokrmov, potom sa vrhnú do pôžitkárskeho virvaru hodovania pri stole a napokon zisťujú, kto bol ako spokojný s pohostením. To všetko je prejavom bezhraničnej márnivosti.“[12]

Zo spoločenského významu hostín a z prestíže prisudzovanej luxusnému hodovaniu vyplynul aj jeden zaujímavý dôsledok – kulinárstvu venovali značnú pozornosť aj ľudia z vysokých spoločenských kruhov, pre ktorých by inak vzhľadom na ich postavenie bolo nemysliteľné, aby si jedlo pripravovali sami v kuchyni. Príkladom môže byť aj príslušník jedného z popredných rodov vtedajšej aristokracie, Henry Grosmont, vojvoda z Lancasteru (1310 – 1361), ktorý si do svojej zbierky duchovných rozpráv zapísal aj dva recepty – jeden na prípravu ružovej vody a ďalší na výživný slepačí vývar.[13] Ďalšia osobnosť šľachtického pôvodu, kanonik Pietro Casola, príslušník urodzenej milánskej rodiny, absolvoval v roku 1494 púť do Svätej zeme. V predvečer vyplávania z prístavu v Benátkach popozýval svojich spolupútnikov na večerné pohostenie, „vyhrnul si rukávy a sám sa podujal pripraviť večeru na milánsky spôsob, najmä cestoviny“ – mala to byť posledná rozlúčka s vymoženosťami civilizácie pred útrapami dlhej cesty.[14]

Slasti tela, potešenie ducha

Svet jedál a chutí, varenie a stolovanie, pokrmy obľúbené a neobľúbené, útrapy hladovania a pôžitky hojnosti – to boli témy, ktoré vytrvalo rezonovali v celej stredovekej spoločnosti. Ľudia im venovali značnú pozornosť a nevynechali žiadnu príležitosť, aby si ich každodenne nepripomínali v tých najrozličnejších asociáciách. Aj najobyčajnejším denným povinnostiam dodávala nádych osobitného čara páľava plameňov, svišťanie nabrúsených nožov, bublanie vývarov v hrncoch, syčanie a praskanie tuku na panviciach, ako aj všetky tie vône, farby a čarovné kúzla meniace kuchynské suroviny na chutné lahôdky. Niet preto divu, že kuchynské rituály boli lákadlom aj pre deti, ktoré sa vždy snažili byť čo najbližšie k centru diania. Miniatúrna scéna z marginálií zdobiacich decembrový kalendárny list z flámskeho iluminovaného rukopisu známeho ako Breviár Grimaniovcov (asi 1517 – 1518) zobrazuje chlapčeka, ktorý si ohrieva ruky pri rozpálenej peci, zatiaľ čo jeho matka pečie chlieb a niekoľko starších chlapcov sa prizerá opaľovaniu štetín z uloveného diviaka pred rozporciovaním mäsa. Myšlienky zobrazených postáv z tejto scény v danom momente zrejme vhodne vystihol svojimi slovami anglický súčasník Alexander Barclay:

Keď na dvore tučnú svinku zakáľajú

Na večerné hody už všetkým sa slinky zbiehajú.[15]

Varenie a chémia sú tak trochu spríbuznené vedné odbory. Pri obidvoch sa narobí dosť veľa neporiadku s podobným čarovným výsledkom. Deti v stredoveku nemali síce k dispozícii na hranie dnešné súpravy pre malých chemikov, úplne si však vystačili zmenšenými napodobeninami kuchynského riadu a piecok. Hoci ratolestiam vyššej šľachty sa vzhľadom na ich urodzený pôvod zrejme málokedy pošťastilo vidieť práce v kuchyni naživo, hry na kuchárov a kuchárky sa im bezpochyby páčili. Z 15. a zo začiatku 16. storočia sa zachovali hračkárske hrnce, panvice, krčahy a misky a v účtovnej knihe francúzskeho kráľovského dvora z konca 14. storočia je dokonca zmienka o zakúpení malého mosadzného kotlíka pre malého princa.[16] Z rovnakého storočia pochádza aj Froissartova báseň s názvom L’Espinette amoureuse, v ktorej autor vymenúva 51 obľúbených detských hier. Medzi inými je v texte zahrnutá aj hra na kuchárov, pri ktorej detváky s nadšením „pečú“ koláčiky utľapkané z blata.[17]

Kuchyňa však mohla byť aj miestom nehôd, úrazov a rizikových situácií. Asi najbežnejším havarijným momentom v každej kuchyni je vykypenie jedla z hrnca. V takom prípade je nutné okamžite znížiť teplotu ohrevu. V stredovekej kuchynskej praxi to znamenalo zaliať hrniec studenou vodou a vytiahnuť z ohniska pece zopár horiacich polienok. Toto konštantné pravidlo preniklo do všeobecného povedomia natoľko, že bolo použité ako exemplárny príklad aj v tematicky vzdialenejších dielach. Jedným z nich bola školská učebnica pre chlapcov zo začiatku 16. storočia, kde nájdeme v rámci lekcie latinčiny zahrnutú na preklad pre školákov aj nasledujúcu vetu: „Keď prekypí hrniec, zalej ho trochou studenej vody. A ak vyberieš z pece polienka, hrniec prestane vrieť.“[18] Ďalším príkladom je príručka pre pustovníčky z 13. storočia, v ktorej autor uvádza rovnaký postreh zo života nielen ako praktickú radu, ale (v mierne prenesenom význame) aj ako poučku pre účely mravnej a duchovnej výchovy rehoľníčok zasvätených pustovníckemu životu: „Ak hrniec začne príliš kypieť, čo iné môže byť viac nápomocné než to, že ho zakryješ pokrievkou alebo doň chrstneš za krčah studenej vody a vytiahneš pár uhlíkov z rozžeravenej pahreby?“[19]

Podobne sa varením inšpiroval aj Beda Ctihodný, známy anglický kňaz, rehoľný učiteľ a letopisec z 8. storočia, keď sa pri písaní komentárov k Prvej knihe Samuelovej snažil dobovému čitateľovi vysvetliť, že pre pochopenie čítaného textu existuje viacero spôsobov, a pri argumentácii si pomohol využitím kuchynských úkonov v úlohe názorných metaforických obrazov: „Tak ako živia naše telo jedlá varené v nezakrytých hrncoch na platni piecky, aj naša duša nachádza zaľúbenie v chápaní neskrytého a doslovného významu slov a činov určených pre jej blaho a zdravie. Podobne tiež, na spôsob prípravy pokrmov obracaných zo strany na stranu pri pečení na panvici, aj my sa môžeme pozerať na veci z rôznych strán a pri novom pohľade odkryť aj to, čo na povrchu nevidno... A rovnako ako dohliadame na jedlá pečené v rúre, aj naša myseľ dokáže preniknúť do vnútra duchovnej podstaty písomností a odhaliť v nich aj skutočnosti zatiaľ síce nebadateľné, ale v budúcnosti s nádejou očakávané.“[20]

Koniec ukážky