Copyright © Lydia Kang M.D.

© Nate Pedersen

© Vydavateľstvo RAK, 2020

Vydanie prvé

www.vydavatelstvorak.sk

Ebook ISBN 978-80-85501-79-7

Tvorba ebooku

www.eknihyhned.cz

Úvod

HOCHŠTAPLER. ŠARLATÁN. FELČAR.
PODVODNÍK. ŠVINDLIAR. MASTIČKÁR.

Takéto slová po dlhé roky slúžili na pomenovanie tých, ktorí ťažili z ľudského strachu zo smrti a z chorôb a ponúkali svoje pochybné prípravky, ktoré neliečili. Chorému, naopak, poškodili alebo mu dokonca i privodili smrť.

No základom šarlatánstva nemusí byť vždy len podvod. Hoci bežná definícia tohto pojmu znie „používanie a šírenie úmyselne podvodných liečebných postupov“, za šarlatánstvo sa považujú i prípady, v ktorých sú obchodníci úprimne presvedčení o účinku prípravku, ktorý ponúkajú. Možno ignorujú či spochybňujú vedecké fakty. A možno len žili pred dlhými stáročiami, keď ešte vedecká metóda nebola súčasťou civilizačného vedomia. Z pohľadu súčasného človeka sa takéto praktiky môžu zdať celkom nezmyselné. Lasičie semenníky ako antikoncepcia? Púšťanie žilou ako pomoc pri krvácaní? Prikladanie rozpálených kusov železa ako liek na neopätovanú lásku? Veru tak.

Dôvodom každej pochybnej liečby, či už známej u obyvateľov Osmanskej ríše, ktorí verili, že pojedaním hliny sa ochránia pred morom, či viktoriánskych džentlmenov, ktorí sedávali v ortuťovej parnej komore, aby sa zbavili syfilisu, alebo pacientov s epilepsiou v starovekom Ríme, ktorí popíjali krv gladiátorov, je neuveriteľná sila ľudskej túžby po živote. Takáto motivácia je pre nás doslova inšpiráciou: sme schopní jesť hoci aj mŕtvoly, vystavovať sa účinkom vriaceho oleja či znášať pokusnú liečbu prikladaním množstva pijavíc. To všetko v mene prežitia.

Tá istá motivácia vedie k neuveriteľným inováciám. Po dlhom zápase o zníženie úmrtnosti (a stíšenie kriku) nastal čas, keď nás lekári operujú až po blaženom znecitlivení. Fakt, že z rúk chirurga nesteká hnis z predošlého operačného zákroku, je už len bonusom navyše. S rakovinou dokážeme bojovať na molekulárnej úrovni takým spôsobom, o akom sa našim predkom ani len nesnívalo. Spoločnosť už neťažia ohavné choroby ako syfilis či ovčie kiahne. Je ľahké zabudnúť na samotnú cestu k tomuto pokroku, na ktorej boli novátori zahanbovaní a vysmievaní. Pre omyly lekárov pacienti trpeli a dokonca i umierali. Ani jeden z dnešných úspechov medicíny by sa nezrodil, nebyť pochybností nad existujúcim stavom.

Isteže, je tu aj temná stránka. Túžba liečiť a predlžovať život je rovnako návyková ako samotné ópium. Vedci unášaní predstavou, že nasledujú Ikara, sa predháňajú v príprave užitočnejších a účinnejších liekov. Vladári vysielajú alchymistov na nezmyselné cesty za odhalením záhady nesmrteľnosti. Šarlatáni rozhodujú, či potrebujete nový implantát kozích semenníkov. V zúfalej túžbe po uzdravení niekedy siahame po čomkoľvek.

Dokonca i po rádioaktívnych čapíkoch.

Buďme úprimní. Mnohým z nás jednoducho nestačí byť zdravý. Chceme ešte niečo viac, nesmrteľnú mladosť, dokonalú krásu, nekonečnú energiu, božskú mužnosť. A tak vzniká priestor pre skutočný rozmach šarlatánstva. Tu sa rodí naše pevné presvedčenie, že plátky arzeniku dodajú našej pleti broskyňovo krémový vzhľad, že prchavé elixíry zo zlata uľavia od bolesti nášmu zlomenému srdcu. Po poučení minulosťou sa nám ľahko smeje nad nejedným príkladom z obsahu tejto knihy. No nepochybne už aj vám pán doktor Google niekedy pomohol hľadať jednoduché riešenie nepríjemného problému. Nikto z nás neodolá ponuke rýchlej nápravy. Pred sto rokmi by ste zrejme aj vy stáli v rade na strychnínové tonikum.

Samozrejme, potrebovali sme záchranu pred šarlatánmi, ale i pred sebou samými. Vzostup patentovaných liekov v devätnástom storočí priviedol Ameriku k obratu. Vďaka zákonu o čistote potravín a liečiv z roku 1906 Spojené štáty zakročili proti podvodným a klamlivým značkám a nebezpečným zložkám potravín a liečiv. V roku 1930 vstupuje na scénu Úrad pre kontrolu potravín a liečiv ako kontrolný orgán federálnej vlády. Ďalšie zákony z roku 1938 sa týkali lekárskych prístrojov aj kozmetiky a zákon z roku 1962 vniesol do farmaceutického priemyslu vedeckú prísnosť.

Vyliečili nariadenia Spojené štáty z vlastného šarlatánstva? Isteže nie. Napriek prelomovým objavom modernej vedy, vládnej kontrole a regulácii aj čertovsky dobrému poznaniu ľudského tela sa chápadlá šarlatánstva naďalej dotýkajú takmer každého aspektu zdravotníctva a kozmetického priemyslu. Preto sa v mnohých kapitolách dočítate aj o súčasnej podobe opisovaných praktík. Prekvapivým zvratom bola zmena niektorých pokútnych metód, ako napríklad liečby pijavicami, na skutočne účinné liečebné postupy. V mnohých prípadoch (patrí medzi ne aj konzumovanie pásomníc v rámci odtučňovacej terapie) však šarlatánstvo jednoducho ešte stále pretrváva.

Aby sme mohli pokračovať v zápase so šarlatánstvom, musíme mať ucelenejšie poznatky o tom, ako funguje ľudské telo a ako ho ovplyvňujú choroby. Zároveň musíme prijímať iné názory v boji proti ochoreniam a o možnostiach predlžovania ľudského života. A napokon musíme byť neustále opatrní a veľmi pozorní. Šarlatáni budú naďalej číhať, pripravení naplno využívať ľudské zúfalstvo vo svoj prospech, skôr než veda a medicína ponúknu spoľahlivé riešenie.

Ako sa teda stať spotrebiteľom, ktorý je obozretný, uvedomelý, a pritom prístupný iným názorom? Pozor, pokútna medicína sa často opiera o neoficiálne dôkazy alebo o názory známeho lekára, ktorý nás má presvedčiť o účinku ponúkaného produktu. Vždy sa pozorne zamyslite nad tvrdeniami, že „štúdie ukazujú, že produkt P je fantastický“. Takéto „štúdie“ by sa mali uskutočňovať systematicky, mali by podliehať odbornej kontrole a mali by byť opakovane testované rôznymi subjektmi, aby mohli potvrdiť účinnosť produktu. A to sa deje zriedkavo. Naše vlastné predsudky, či už pri hľadaní dôkazu o správnosti nášho osobného presvedčenia, alebo stotožňovaní sa s názorom skupiny pre udržanie jej celistvosti, či v snahe obhajovať rozhodnutia z minulosti a odsudzovať ostatné možnosti, a mnoho ďalších prejavov kognitívneho skreslenia majú opojné účinky na našu schopnosť systematicky hodnotiť rozmanité spôsoby liečby od kvapiek proti kašľu s bylinnými výťažkami cez elektronické ničenie zhubných nádorov až po drahé plazmové injekcie do tváre.

Na záver si položme pár jednoduchých otázok. Veríte, že existuje presvedčivý dôkaz o účinnosti lieku? Ste ochotní riskovať vedľajšie účinky? A nesmieme zabúdať na jedno: koľko ste ochotní zaplatiť?

Táto kniha je skutočne iba stručnou históriou najhorších spôsobov, ako všetko vyliečiť. Nepochybne existujú mnohé ďalšie „najhoršie spôsoby“.

Poznámka autorov

Táto kniha v žiadnom prípade nie je vyčerpávajúcou encyklopédiou všetkých liečebných návodov, ktoré považujeme za absurdné. Všimnite si, že z tohto dôvodu sa viac venujeme postupom známym z minulosti než súčasným praktikám. Hoci mnohé oblasti pokútnej medicíny by sme radi opísali podrobnejšie, usúdili sme, že si zaslúžia samostatné spracovanie a navyše v úplne inom duchu. Ide o postupy, ktoré vychádzajú z náboženských pohnútok, o hrubú nespravodlivosť v pozadí konverznej terapie homosexuálov či rasisticky motivované praktiky.

CHEMICKÉ PRVKY

LÉKARSKE PREDPISY
Z PERIODICKEJ TABULKY
PRVKOV

ORTUŤ

Ruky a chodidlá dieťaťa už boli studené ako ľad, opuchnuté a červené. Pokožka na tele mu praskala, pripomínala blanšírované paradajky, zbavené šupky. Dievčatko schudlo, zlostne plakalo a pre silné svrbenie si neustále škrabalo už tak dotrhanú pokožku. Horúčka mu občas stúpla až na 39 °C.

„Keby už bola dospelá,“ podotkla matka, „mali by ju za blázna. Sedí v postieľke a udiera sa dlaňami do hlavičky, vytrháva si vlasy, kričí a divoko škrabe každého, kto sa k nej priblíži.“

Neskôr táto choroba dostala meno akrodýnia alebo bolesť končatín podľa bolesti, ktorú pacient cíti v rukách a chodidlách. No v roku 1921 ju volali ružová choroba detí a jej výskyt sa z roka na rok zvyšoval. Lekárom chvíľu trvalo, kým s ťažkosťami určili príčiny a pôvod choroby. Pripisovali to arzénu, hube kyjaničke purpurovej, alergiám a vírusom. Začiatkom 50. rokov dvadsiateho storočia však mnohé prípady usvedčili jedinú spoločnú zložku liekov, ktoré podávali chorým deťom: kalomel.

Rodičia v nádeji, že pomáhajú svojmu bábätku uľaviť od bolesti pri prerezávaní zúbkov, mu natierali boľavé ďasná niektorým z mnohých dostupných práškových prípravkov s obsahom kalomelu. V tom čase populárny práškový prípravok s názvom Dr. Moffett‘s Teethina Powder o sebe hrdo hlásal, že „Dieťa posilní... Pomôže pri črevných ťažkostiach detí KAŽDÉHO VEKU,“ a veľkým lákadlom bolo, že urobí z neho „dieťa tučnučké ako prasiatko“.

Za hrôzostrašným prísľubom, podobným rozprávke Perníková chalúpka, sa v kalomeli skrývala ešte jedna skazonosná hrozba – ortuť. Po stáročia sa výrobky s obsahom ortuti vydávali za liečivá na rôzne ochorenia podivne nesúvisiaceho pôvodu. Melanchólia, zápcha, syfilis, chrípka, parazity – povedzte len chorobu a niekto vyhlási, že ortuť to vylieči.

Ortuť sa po stáročia používala všade, vo všetkých vrstvách spoločnosti, buď v tekutej forme ako tzv. živé striebro, alebo ako soľ. Kalomel, tiež známy ako chlorid ortutnatý, patrí medzi soli. Používali ho i najslávnejšie osobnosti v dejinách, ako bol Napoleon Bonaparte, Edgar Allan Poe, Andrew Jackson či Louisa May Alcottová. Dôvod? To je na dlhší príbeh.

KALOMEL: VŠETKO PREČISTÍ

Pôvodný názov pochádza z gréckych slov s významom dobrý a čierny (keďže kalomel v prítomnosti amoniaku sčernie). Kalomel sa používal ako liek od šestnásteho storočia do začiatku osemnásteho storočia. Napriek podobnému názvu nemá s karamelom nič spoločné, i keď ho niekedy častovali prezývkami „červový cukríček“ a „červová čokoláda“ pre búrku v žalúdku, ktorú vyvolával pri liečbe črevných parazitov. Samotný kalomel vyzerá vcelku neškodne, biely prášok bez zápachu a vône. No nedajte sa oklamať, kalomel je taký neškodný ako váš sused v kaki maskáčoch s pivnicou plnou pílok na rezanie kostí. Pri perorálnom použití je kalomel veľmi silným preháňadlom, čím sa sofistikovane hovorí, že vám prudko vyprázdni obsah čriev do toalety. Zápcha sa dlho spájala s chorobným stavom, a preto otvorenie rektálnej brány pekla bolo signálom obratu k lepšiemu.

Poniektorí boli presvedčení, že „čierna“ v názve látky súvisela s tmavou farbou stolice, ktorú si zamieňali s prečistenou žlčou. Umožniť žlči „voľný prietok“ bolo v duchu rovnováhy tela a telesných tekutín. Táto teória siahala už do čias Hippokrata a Galéna. A ak bol teda obsah čriev tmavý a klzký, nebolo by lepšie zbaviť telo takýchto toxínov?

„Prečisťovanie“ prebiehalo aj inde, a to formou nelákavého výrazného slinenia, ktoré bolo symptómom otravy ortuťou. Konzumenti kalomelu mohli v slinení súperiť s besným psom. Ak sa choroba vypudí z tela cestou nadmerného slinenia, to je dobré, však? V šestnástom storočí Paracelsus veril, že dôkazom „účinnej“ (t. j. toxickej) dávky ortuti sú aspoň tri pollitre vylúčených slín. To je čertovsky veľký pľuvanec. A tak, v čase, keď pretekajúce toalety a galóny slín boli odpoveďou na množstvo ochorení, lekári našli obľubu v kalomeli.

Takýmto lekárom bol aj doktor Benjamin Rush. Otec zakladateľ, ktorý podpísal Vyhlásenie nezávislosti, presadzoval vzdelanie žien a bol za zrušenie otroctva. Bol priekopníkom humánneho liečenia psychiatrických pacientov. Bohužiaľ, podľa jeho názoru bola najlepšou metódou liečby duševných ochorení dávka kalomelu. Navrhoval takúto liečbu hypochondrie:

„Dávkovanie: 1 tableta viackrát“ (až kým na záchode neprepukne peklo).

Ortuť účinkuje pri tejto chorobe takto:

1. odvedením morbídneho vzrušenia z mozgu do úst,

2. odstránením obštrukcií v oblasti brušnej a

3. zmenou príčiny pacientových ťažkostí, ktoré sa celkovo vyliečia v zapálených ústach. Slinenie preukáže väčšiu službu, ak vyvolá odpor voči lekárovi alebo priateľom pacienta.

Odpor voči lekárovi a najlepšiemu priateľovi je fantastickým vedľajším účinkom! No popravde, Rush len nahradil hypochondriu otravou ťažkými kovmi. Ďalším vedľajším účinkom bolo ortuťou vyvolané psychické podráždenie. Táto neurologická porucha sa prejavovala depresiou, úzkosťou, patologickou plachosťou a častým vzdychaním. Spolu s trasom končatín sa týmto symptómom často vravelo choroba klobučníkov alebo trasenie klobučníkov (podľa výrobcov klobúkov, ktorí pri spracovaní plsti používali ortuť). Otrávených pacientov navyše trápilo vypadávanie zubov, rozpad čeľustných kostí a odumieranie tkaniva tváre, v ktorej ostávali otvory a odkrývali vredmi pokrytý jazyk a ďasná. Ak bolo Rushovým cieľom premeniť pacientov na extrémne náladových zombíkov, tak sa mu to podarilo.

Keď vírus žltej horúčky prenášaný komármi v roku 1793 zasiahol Filadelfiu, doktor Rush sa stal vášnivým zástancom extrémnych dávok kalomelu a púšťania žilou („terapia hrdinského vyprázdnenia“). V niektorých prípadoch bol predpísaný desaťnásobok inak obvyklej dávky kalomelu. Za prehnané to považovali aj lekárske kapacity, ktoré inak rady predpisovali prečisťovacie kúry. Členovia Kolégia lekárov vo Filadelfii označovali metódy doktora Rusha prívlastkom „vražedné“ a „vhodné pre koňa“. Už predtým, v roku 1788, spisovateľ William Cobbett označil Rusha za „mocného šarlatána“.

Thomas Jefferson v tom čase odhadoval mieru úmrtnosti na žltú horúčku na 33 percent. Neskôr, v roku 1960, sa zistilo, že miera úmrtnosti Rushových pacientov bola 46-percentná. Nedá sa to označiť práve ako zlepšenie existujúceho stavu.

Epidémiu vo Filadelfii napokon ukončila lepšia hygiena a zlepšenie situácie stojatých vôd podľa odporúčaní doktora Rusha. Prispel k tomu aj prudký jesenný mráz, ktorý vyhubil komáre. Keď ochorel Rushov priateľ Alexander Hamilton, o pomoc požiadal iného lekára, s jemnejšími liečebnými postupmi. „Vo veci púšťania krvi a liečby ortuťou,“ napísal Hamilton, „som bol vždy oponentom svojho vrúcne milovaného priateľa, ktorý však spôsobil veľa škody v úprimnom presvedčení, že zachraňuje ľudské životy.“ Hamilton prežil, no Rushova reputácia nie. Na prelome storočí svoju lekársku prax pomaly ukončil.

Kalomel sa však používal i naďalej, až kým v polovici dvadsiateho storočia konečne zlúčeniny ortuti nestratili svojich priaznivcov. Stalo sa tak vďaka dôkladnému pochopeniu, že miera toxicity ťažkých kovov je skutočne vysoká.

ŽIVÉ STRIEBRO: KRÁSNA BEŠTIA

Väčšina ľudí pozná elementárnu ortuť ako klzkú, striebristú kvapalinu, ktorá sa kedysi vo veľkom používala v sklenených teplomeroch. Ak ste boli dieťaťom v čase pred nástupom nadmerne starostlivej rodičovskej výchovy či obľuby bio životného štýlu, možno ste sa ešte hrali s obsahom rozbitého teplomeru. Jemne trblietavé guľôčky, ktoré hopkali kade-tade, zabávali deti po celé hodiny.

Tzv. „živé striebro“, ako sa ortuti často vravelo, bolo stále opradené mystikou. Starší latinský názov, hydrargyrum, poukazoval na jej jedinečnú vlastnosť („vodné striebro“) a z neho vznikla aj skratka Hg, používaná v periodickej tabuľke chemických prvkov. Je to jediný kov, ktorý je pri izbovej teplote tekutý, a zároveň jediný chemický prvok, ktorého bežný názov je odvodený od spojenia s alchýmiou a rímskym bohom.

Asi preto je zrejmé, prečo ľudia očakávali od ortuti magické vlastnosti. Jedným z nich bol aj Čching-š‘ chuang-ti, prvý cisár dynastie Čchin (žil v rokoch 246 – 221 pred n. l.), ktorý sa zúfalo snažil odhaliť tajomstvo nesmrteľnosti. Vyslal skupiny pátračov, aby mu našli odpoveď na túto otázku. Ich úsilie však bolo odsúdené na neúspech. Namiesto odpovede mu jeho vlastní alchymisti namiešali ortuťové liečivá v domnienke, že kľúčom je práve táto žiarivá kvapalina.

Zomrel v mladom veku štyridsaťdeväť rokov na otravu ortuťou. No, hej, ale to nie je všetko! V snahe vládnuť i v posmrtnom živote sa dal Čchin pochovať do podzemného mauzólea, takého vznešeného, že starovekí autori ho opísali ako rieku ortuti, so stropom vykladaným klenotmi. Vraj v ňom boli i nastražené pasce na spôsob Indianu Jonesa, so šípmi, ktoré strieľali na narušiteľov hrobu. Aby sa Čchin cítil šťastný, urobil druhých nešťastnými: kázal spolu so sebou zaživa pochovať aj svoje konkubíny a staviteľov hrobky. Bŕŕŕ. Hrobku doteraz neotvorili kvôli toxickým hladinám ortuti, ktorá sa môže uvoľniť po narušení celistvosti priestoru.

Omnoho neskôr, keď sa Abraham Lincoln nesmrteľne zapísal do histórie, stal sa tiež obeťou tekutej ortuti. Kým nastúpil do úradu prezidenta, trpel na výkyvy nálady, bolesti hlavy a zápchu. V polovici devätnásteho storočia jeho vojenský pobočník zaznamenal: „Keď nemal stolicu, stále ho bolela hlava. Užil modré pilulky, tú modrú hmotu.“ Tento „hlavybôľ“ bol tiež známy ako „žlčové bolesti hlavy“, a preto sa mohla predstava liečby spájať s dobrým preháňadlom, ktoré zároveň „umožnilo“ prúdenie žlče.

Čo však bola tá záhadná „modrá hmota“? Bola to tableta veľká ako zrnko korenia, ktorá obsahovala čistú tekutú ortuť, koreň sladkého drievka, ružovú vodu, med a cukor. Keďže tekutá ortuť sa v črevách ťažko vstrebáva, lekárnici tĺkli do tekutých guľôčok takmer do bezvedomia a radostne si pritom uvoľňovali potlačovanú agresiu až do momentu, ktorý psychológia označuje ako vyhasnutie reakcie na podnet. Žiaľ, toto násilné miešanie dostalo ortuť do formy výparov, ktoré sa už v črevách ľahšie vstrebávali.

Tak ako u závislých od kofeínu, ktorí, klamaní etiketou, do seba lejú bezkofeínové náhrady, aj Lincolnov stav sa po tabletkách len zhoršoval. Viacero záznamov z tohto obdobia opisuje jeho nestabilné správanie, záchvaty depresie striedané s prejavmi hnevu, nespavosť, tras a problémy s chôdzou. Teoreticky by mohla za všetkými týmito symptómami stáť otrava ortuťou. Je však možné, že trpel aj na neurotické poruchy.

Abraham Lincoln, bez brady, bez klobúka a ešte bez otravy ortuťou

Na obranu Lincolna treba povedať, že asi pochopil, že modrá hmota mu viac škodí než pomáha. Po nástupe do Bieleho domu jej užívanie zrejme obmedzil. Ešte však nebolo neskoro. Veď človeka až strasie pri pomyslení na vodcu amerického národa, ktorý, otrávený ortuťou a patologicky náladový, robil dôležité rozhodnutia o vedení občianskej vojny.

„JEDNA NOC S VENUŠOU,
CELÝ ŽIVOT S MERKÚROM“

Medzi ortuťou a syfilisom bol po stáročia spletitý vzťah. V pätnástom storočí po vpáde Francúzov do talianskeho Neapola sa choroba začala šíriť naprieč Európou. Ako poznamenal Voltaire: „Na svojej ľahkomyseľnej ceste po Taliansku Francúzi poľahky prišli k Janovu, Neapolu a syfilisu. Potom ich vyhodili z Neapola i Janova. Neprišli však o všetko, ostal im syfilis.“

„Tvrdý vred“ sa čoskoro stal skutočnou pliagou a smrteľným spoločníkom, ktorý sa šíril po celej Európe. Historický kmeň baktérií Treponema pallidum (ktoré spôsobujú syfilis) bol mimoriadne nákazlivý. Po sexuálnom styku s nakazeným partnerom sa dostavila bolesť genitálií, potom sa vytvorila vyrážka a nastúpili horúčkovité stavy. Neskôr sa páchnuce abscesy, pľuzgiere a vredy rozšírili po celom tele. Niektoré boli natoľko silné, že vyžrali kus tváre, živého mäsa a kostí. Áno, nekontrolovaný syfilis je poriadne hnusný.

Ľudia zúfalo potrebovali liek. Ako záchrana v šestnástom storočí prišla ortuť vďaka pomerne bombastickému a energickému Paracelsovi, ktorý nesúhlasil s Galénovou teóriou štiav. Naopak, bol presvedčený, že ortuť, soľ a síra sú zdrojom uzdravenia z každej choroby tela vďaka svojim pozemským, fyziologickým a astrologickým vlastnostiam.

Na scénu vstúpila ďalšia soľ, chlorid ortutnatý. Na rozdiel od kalomelu sa rozpúšťala vo vode a telo ju ľahko vstrebalo, čím sa ešte zosilnili jedovaté účinky ortuti na ľudské telo. Podanie látky spôsobilo popálenie kože („Bolí to! Pretože to lieči!“) a výdatné slinenie sa považovalo za prejav úspešného prečistenia organizmu.

Pacientom so syfilisom predpisovali asi najotrasnejší kúpeľný balíček vôbec. V parnom kúpeli zohriali ortuť na inhaláciu (a tým i jej ľahšie vstrebanie), čo malo mať blahodarné účinky. Chlorid ortutnatý sa zamiešal do tuku a výsledný balzam sa poriadne vmasíroval do postihnutého miesta. Niekedy pridali i vydymovanie tela, keď sa nahý pacient ponoril do kade s tekutou ortuťou tak, aby mu z otvoru trčala iba hlava. Pod kaďou zapálili oheň, aby sa ortuť mohla vyparovať. Podľa vyjadrenia talianskeho lekára zo šestnásteho storočia Girolama Fracastora po ortuťovom balzame a vydymení „v ústach pocítite kvasiacu nákazu rozpustenú v odpornom toku vlastných slín.“

Liečba syfilitických pacientov. Všimnite si vodopád slín (vpravo hore) a liečebný kúpeľ v tvare granátu.

Pacientom so syfilisom predpisovali asi najotrasnejší kúpeľný balíček vôbec. V parnom kúpeli zohriali ortuť na inhaláciu (a tým i jej ľahšie vstrebanie), čo malo mať blahodarné účinky. Chlorid ortutnatý sa zamiešal do tuku a výsledný balzam sa poriadne vmasíroval do postihnutého miesta. Niekedy pridali i vydymovanie tela, keď sa nahý pacient ponoril do kade s tekutou ortuťou tak, aby mu z otvoru trčala iba hlava. Pod kaďou zapálili oheň, aby sa ortuť mohla vyparovať. Podľa vyjadrenia talianskeho lekára zo šestnásteho storočia Girolama Fracastora po ortuťovom balzame a vydymení „v ústach pocítite kvasiacu nákazu rozpustenú v odpornom toku vlastných slín.“

Koniec ukážky