Zlatý chrobák

Edgar Allan Poe

Digitalizácia: OZ Zabudnuté knihy – v texte boli vykonané minimálne textové úpravy

Obálka: Pavol Petráš

Za pomoc pri spracovaní ďakujeme Slávke Kodadovej

Vydavateľstvu sa nepodarilo identifikovať osobu prekladateľa a na základe súčasného autorského zákona je dielo voľné.

Vydavateľstvo Zabudnuté Knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

ISBN 978-80-99966-48-3 (EPUB)

Zlatý chrobák

Pred mnohými rokmi zoznámil som sa s istým pánom Viliamom Legrandom. Pochádzal zo starej francúzskej rodiny a bol kedysi boháčom, avšak v dôsledku rozličných nehôd ostal chudobným. Ale ani tak medzi svojimi známymi nestratil na vážnosti, ani nebol opovrhovaný. Opustil svoje rodné mesto New Orleans a usadil sa na Sullivanovom ostrove blízko Charlestonu v južnej Karolíne.

Tento ostrov je jedným z najzvláštnejších. Je to takmer čistá piesočná naplavenina, asi tri míle dlhá. Do šírky nemá viac než pol míle. Od pevniny je tento ostrov oddelený takmer neviditeľnou zátokou, plnou rákosia a nánosu, obľúbeným sídlom bahniakov. Vegetácia, ako ľahko vysvitá z predošlého, je len nepatrná, i to ešte zakrpatelá.

O väčších stromoch nemožno ani hovoriť. Na západnom pobreží síce možno zazrieť tu a tam pichľavú palmu; tam, kde leží pevnosť Moultrie, sa pred zrakom objavuje niekoľko biednych drevených domčekov, ktoré sú v lete útočiskom pre tých, ktorí chcú na čas uniknúť prachu a horúcemu úpalu v Charlestone. Ináč, okrem tejto západnej časti a k moru obráteného tvrdého pobrežia, pokrytý je ostrov ľubovonnou myrtou, ktorá sa ako krovina vyskytuje na celom ostrove.

V najneprístupnejšej časti tejto myrtovej húštiny, neďaleko východného, odľahlejšieho pobrežia, si Legrand vystaval malú chatrč, ktorú v tej dobu obýval, keď som sa s ním náhodou zoznámil. Z tejto známosti čoskoro vzniklo pravé priateľstvo, keďže môj priateľ v tejto samote vyjadroval čosi, čo mu zjednávalo úctu a vážnosť. Zistil som, že je to muž vzdelaný, obdarený neobyčajnými darmi ducha, ktorý mal jedine tú zvláštnosť, že bol troška mizantropom a neraz z najväčšej rozjarenosti sa náhle ponoril do melanchólie. Mal mnoho kníh, ktorých sa však len zriedkakedy dotýkal. Jeho hlavnou záľubou bola streľba a lov rýb, inak rád sa prechádzal po brehu a medzi myrtovými kroviskami, aby vyhľadával škľabky alebo hmyz. Mal takú peknú a bohatú zbierku hmyzu, že by mu ju bol mohol hocikto závidieť. Na týchto potulkách sprevádzaval ho obyčajne starý černoch, menom Jupiter, ktorý dostal slobodu skôr, než jeho rodina prišla do zajatia. Teraz sa však ani hrozbami ani sľubmi nedal donútiť, aby sa stal zas voľným a radšej ostával u svojho pána, ktorého nazýval »Massa Will« a ktorého všade sprevádzal. Pritom načim poznamenať, že pravdepodobne príbuzní Legrandovi určili Jupitera na to, aby chránil a opatroval človeka, o ktorom kolovala domnienka, že »nemá všetkých pohromade«.

Na ostrove Sullivanovom len zriedkakedy býva tuhá zima a na jeseň je to neobyčajný úkaz, keď treba rozdúchať oheň. Uprostred mesiaca októbra 18.. nastal však na ostrove neobyčajne chladný, studený deň. Slnko sa práve chýlilo na západ, keď som sa predral hustou zeleňou, v ktorej stála chata môjho priateľa. Už niekoľko týždňov som ho nebol navštíviť, keďže som sa zdržoval najviac v Charlestone, celých 9 míľ vzdialenom od ostrova. Keď som došiel k domcu, zaklopal som ako obyčajne. Ale keď som nedostal nijakú odpoveď, vyhľadal som kľúč na mieste, kde – ako som vedel – musel visieť, i odomkol som si dvere a vstúpil. V kozube veselo horel oheň. Bolo to čosi nové, ale nie nepríjemné. Rýchlo som sňal zvrchník, sadol som si do leňošky vedľa praskajúceho chrastia a trpezlivo som očakával návrat svojho priateľa.

Bolo už po súmraku, keď sa objavil. Pozdravil ma čo najsrdečnejšie. Jupiter, uškŕňajúc sa na celé kolo, činil sa, aby nám upravil nejakého bahniaka na neskorú večeru. Čo sa Legranda týka – bol opäť vo vytržení, lebo inak to ani neviem nazvať. Našiel neznáme zviera; ba ešte viac: s pomocou Jupiterovou chytil šťastne chrobáka, ako sa domnieval, doteraz celkom neznámeho, o čom sa mal presvedčiť až druhého rána.

– A prečo nie teraz večer? – spýtal som sa, trúc si ruky nad jasným ohňom a posielajúc všetkých chrobákov do pekla.

– Ach, keby som len bol vedel, že tu budete, – riekol Legrand, – ale je tomu už tak dávno, čo som vás ostatný raz videl, a ako som len mohol tušiť, že práve dnes večer ma poctíte svojou návštevou? Na ceste domov stretol som poručíka G, ktorý je v posádke pevnosti, a tomu ako pravý blázon – no, povedzte, či nie som naozaj!? – som toho chrobáka požičal. Nuž, nemôžem vám teda teraz svoj nález ukázať. Avšak ostaňte cez noc u nás, na úsvite poň pošlem Jupitera. To je najpôvabnejšia časť stvorenia!

– Čo... úsvit rána?

– Ba ešte čo! Nie, chrobák. Má jagavú, zlatú farbu, skoro taký veľký ako krásny vlašský orech, na jednom konci chrbta má dve sťa jantár čierne škvrny, na druhom však tretiu, troška dlhšiu. Tykadlá sú…

– Čo sú, Massa Will, už som vám povedal, – prerušil Jupiter svojho pána. – Zlatý chrobák je to, všetko zlato, telo, krídla. ... samé zlato… Nikdy v živote som takého chrobáka nevidel.

– Nuž, dajme tomu, že je tomu tak, Jup, – odvetil Legrand, ktorý, ako sa mi videlo, stal sa troška vážnejším, než ako to vec vyžadovala, – to všetko však nemusí byť príčinou, aby si nechal večeru pripáliť! Farba – teraz sa znovu obrátil ku mne – je naskutku taká, že Jupiter môže mať pravdu. Naozaj nikdy som ešte nevidel jagavejší kovový lesk, než akým hrajú krídla tohto chrobáka. Ale zabúdam, že vy až zajtra budete môcť vysloviť o tom svoj úsudok. Dovtedy môžem vám podať iba akú-takú jeho podobu.

Tak hovoril, zatiaľ čo sadol si za stolík, na ktorom bol atrament a pero, ale nijaký papier. Hľadal ho v jednej zo zásuviek, ale nenašiel nič.

– Nevadí, – vyriekol napokon, – toto stačí!

A vyňal z vrecka niečo, čo som mohol nazvať papierom, a začal na ňom čosi perom kresliť. Počas jeho práce ostal som na svojom mieste pri ohni, keďže ma oziabalo. Keď bola kresba hotová, podal mi ju. Pozrel som sa na to, ale ak mám priznať pravdu, musím prezradiť, že z toho náčrtku, ktorý bol môj priateľ nakreslil, som nijako nezmúdrel.

– Je to naozaj nejaký veľmi čudný chrobák, – riekol som, keď som bol kresbu po niekoľko minút pozoroval. – Čosi celkom nového pre mňa; v živote som doteraz nič podobného nevidel, vyjmúc lebky alebo umrlčej hlavy, ktorým sa váš chrobák podobá viac, než hocičomu, čo som doteraz mohol vidieť.

– Umrlčia hlava!? – opakoval Legrand. – Oh, áno, skutočne, na papieri je jej troška podobný. Oné dve horné čierne škvrny podobajú sa očiam, však? A oná dlhá dolu je ako ústa… a potom celok má oválnu podobu.

– Možno, – odpovedal som, – ale pochybujem,

– Legrand, ste veľkým umelcom. Ak sa mám o veci vyjadriť, treba nutne, aby som toho chrobáka videl na vlastné oči.

– Azda, – vyhŕkol troška trpko, – ja som sa aspoň doteraz domnieval, že kreslím aspoň obstojne; pravda, mal by som vedieť kresliť, veď som mal dobrých učiteľov a lichotím si, že predsa len nie som celkom zadebnený…

– Ale, ale, milý priateľu, vy azda žartujete, – riekol som. – To je predsa vyslovená lebka, ba čo hovorím, to je pravý vzor lebky, ktorý vyhovuje všetkému a všetkému odpovedá, ako sa obyčajne tento anatomický druh predstavuje, a váš chrobák, ak má takúto podobu, akiste je najčudnejším chrobákom na celom svete. Oj, aká krásna a rozčuľujúca poverčivosť sa dá tu hneď primyslieť! Nepochybujem, že svojmu chrobákovi dáte názov »scarabaeus caput hominis« (chrobák s ľudskou hlavou) alebo nejako podobne, veď v prírodopise je plno podobných názvov. Ale povedzte mi tiež, kde sú tie tykadlá, o ktorých ste sa zmienili.

– Tykadlá! – opakoval Legrand, ktorého, ako sa zdalo, zmocňoval sa stále väčší zápal. – Vy predsa musíte, na moju česť, tykadlá vidieť. Veď som ich tak zreteľne nakreslil, ako sa ukazujú na samotnom originále, a to dúfam postačuje.

– No, možno, že ste tak urobili, – priznával som, – avšak ja nič nevidím.

Súčasne s týmito slovami podal som mu bez hocijakej, ďalšej poznámky papier, aby som ho presvedčil. Jednako nevedel som pochopiť ten čudný obrat, ktorý teraz nastal. Jeho nálada bola mi celkom nevysvetliteľnou a čo sa kresby týka, tykadiel na nej vôbec nebolo vidieť. Iba toľko bolo možno tvrdiť so všetkou určitosťou, že celok sa podobal celkom umrlčej lebke, aké v knihách vídavame zobrazené, a to ako vajce vajcu. Legrand veľmi neochotne vzal papier a už ho chcel dokrčiť a vari hodiť do ohňa, keď tu kukol na kresbu a ten pohľad ho zrejme upútal. V momente jeho obličaj zbrunátnel a hneď nato smrteľne zbledol. Niekoľko minút skúmavo prezeral kresbu, ani sa pritom nehýbajúc na stoličke. Náhle vstal, vzal svetlo zo stola a posadil sa na námornú debnu, ktorá stála v najzadnejšom kúte miestnosti. Tu opäť sa pozeral na papier s pozornosťou naskutku úzkostlivou, pričom všemožne ho obracal. Nehovoril nič, a hoci sa jeho chovanie zdalo mi čudným, predsa som uznal za dobré zdržať sa všetkých poznámok, aby som ho ešte viac nerozmrzel. Napokon vyňal z vrecka svojho kabáta zápisník. Do neho vložil záhadný onen kúsok papiera so všetkou obozretnosťou a potom všetko skryl do stola. Bolo zrejmé, že sa stal pokojnejším a že súčasne i jeho pôvodná živosť zmizla. Nebol už taký mrzutý, skôr bol ponorený v myšlienkach. Čím viac sa skláňal súmrak, tým viac upadal v rojčivosť, a hoci som sa veľmi namáhal, aby som vtipným alebo žartovným rozprávaním ho rozveselil, predsa sa mi to akosi nedarilo. Spočiatku pomýšľal som stráviť noc v chatrči, ako som to už predtým niekoľko ráz urobil, ale tiež som uznal za dobré rozlúčiť sa, keďže som vedel, v akom strastnom stave sa nachádza. Nevyzýval ma, aby som ostal, ale keď som odchádzal, potriasol moju ruku viac než obyčajne bolo jeho zvykom…

Asi celý mesiac prešiel od onej udalosti (za celý čas som Legranda neuvidel), keď prišiel ku mne do Charlestonu Jupiter. Nikdy som nevidel tohto milého starca tak smutného, i obával som sa, že môjho priateľa stretlo nejaké nešťastie.

– Nuž, Jup? – spýtal som sa. – Čo sa stalo? Ako sa vodí tvojmu pánovi?

– Ak mám hovoriť pravdu, massa, nebyť pánovi tak dobre, ako by môcť.

– Čože, tvoj pán je chorý? Naozaj ma znepokojuje, keď to počujem. Na čo sa sťažuje?

– Áno, to je to práve!… On nikdy sa na nič nesťažovať, ale… predsa byť skutočne chorý.

– Vážne chorý, Jupiter? A prečo si mi to hneď nepovedal? Leží v posteli?

– Nie, on neležať! Nevedieť on, kde ho topánka tlačí, chudák Massa Will… Ja ho naozaj ľutovať, ja byť celý nešťastný.

– Jupiter, nechápem veru zmysel tvojich slov! Vravíš, že tvoj pán je nemocný. Nepovedal ti azda, čo mu chybí?

– Len, massa, nestrácať hlavu nad tým! Massa Will hovoriť, že mu celkom nič nechybovať,… ale čo robiť? On tak na zem pozerať a hlavu nechať visieť, potom zas ako sviečka rovno postaviť a byť ako hus biely. A potom neustále piť sifón…

– Pije, Jupiter?

Piť sifón a ja vidieť na stole figúrky, čudné figúrky… Hovoriť vám, massa, nevedieť už ani, čo si myslieť… Veľmi treba pozor dávať na neho. Pár dní pred mne utiecť, než vyjsť slnko a neprísť domov celý deň. Ja urezať si už aj poriadnu palicu, chcieť dať mu veľa úderov, až prišiel.., ja však taký blázon, že nemať na to ani odvahy.. on vyzerať veľmi biedne.

– Akože?. .. Čo?… Ach, áno! Máš pravdu, že s tým úbožiakom nezaobchádzaš príliš prísne… Nebi ho predsa, Jup, on by to nezniesol. Ale nemohol by si mi prezradiť, čo asi podľa tvojho náhľadu zavinilo túto jeho chorobu, či správnejšie rečeno túto zmenu v jeho chovaní? Prihodilo sa mu azda niečo nepríjemného odvtedy, čo som ho nevidel?

– Nie, massa, odvtedy nič nepríjemné prihodiť… bojím sa, že to bolo predtým…, práve deň, keď vy u nás byť.

Čože! A čo tým myslíš?

– No, massa, ja myslieť chrobáka; teraz ho má.

– Čoho?

– Chrobáka… viem určite. Massa Will pohryzený na hlave od toho zlatého chrobáka.

– Prečo to myslíš, Jupiter?

Koniec ukážky