Teta Tula

Miguel de Unamuno

Preklad: Prof. Miloš Ruppeldt

Digitalizácia: OZ Zabudnuté knihy

V texte boli vykonané minimálne textové úpravy.

Vydavateľstvo Zabudnuté Knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

ISBN 978-80-99966-46-9 (EPUB)

I.

Ružene a nie jej sestre Gertrude, stále ju sprevádzajúcej, áno, Ružene patrili Ramirove túžobné pohľady, ktoré vysielal za oboma sestrami. Aspoň tak si to mysleli Ružena i Ramiro, cítiaci k sebe prudkú, vzájomnú príťažlivosť.

Obe sestry stále žili spolu a hoci vnútorne boli rozdielne založené, tvorili zdanlive nerozlučiteľnú dvojicu, temer jednotnú bytnosť. Ruženina veľkolepá, temer vyzývavá krása, kvet jej nežného tela, rozvíjajúceho sa v plnej nádhere pod jasným nebom, v lúčoch slnka a v jemnom vánku, áno, ona prvá pripútala pohľady ľudí na túto dvojicu; ale potom boli to zas Gertrudine energické, ostré oči, ktoré pripútali k sebe oči dívajúce sa do nich a pozerajúce na túto dvojicu. Stávalo sa, keď niekto prešiel popri nich a mal na ume nejakú odvážnejšiu lichôtku, musel ustúpiť od svojho úmyslu, akonáhle zbadal pohľad Gertrudiných očú plných výčitky, nemo vyzývajúcich k rešpektu. „S touto dvojicou nemožno si zahrávať,“ ako by hovoril jej nemý pohľad.

A skutočne, keď sa niekto dôkladnejšie a z blízka zadíval do týchto očí, vzbudila v ňom Gertruda ešte väčšiu túžbu za svojimi pôvabmi. Kým jej sestra Ružena pred celým svetom a na slnku Božom rozvíjala krásu svojho tela, Gertruda bola ako zavretá, zapečatená skriňa, v ktorej človek len tuší poklady nežnosti a tajnej rozkoše.

Ale Ramiro, nosiaci kvet svojej duše v svojich očiach, nezamýšľal vidieť inej, než Ruženy, a len k nej upieral svoj zrak.

„Vieš, že mi písal?“ povedala Ružena svojej sestre.

„Áno, videla som list.“

„Ako? Videla si list? Azda ma špehuješ?“

„Mohla som ho nevidieť? Nie, ja nikdy nešpehujem, ty to dobre vieš a povedala si to len, aby si niečo povedala ...“

„Pravdu máš, Tula, odpusť mi!“

„Áno, odpúšťam ti, lebo ty si už raz taká. Ja nešpehujem, ale ani ničoho nezatajujem. List som videla.“

„Viem už, viem ...“

„Videla som list a čakala som ho.“

„No, dobre, a ako sa ti páči Ramiro.“

„Nepoznám ho.“

„Ale ani nie je potrebné poznať človeka, aby sme mohli o ňom povedať svoju mienku.“

„Mne je to však potrebné.“

„Ale, čo človek vidí, čo mu je v očiach ...“

„Podľa toho tiež nemôžem súdiť, kým nepoznám človeka.“

„Azda nemáš očí v hlave?“

„Možno, skutočne nemám takých očí..., veď vieš, že som krátkozraká.“

„To sú výhovorky! Veď sa len podívaj, sestrička moja, je to hodný šuhaj!“

„Tak sa zdá.“

„A sympatický.“

„Hlavné, že je tebe sympatickým, to stačí.“

„Azda si myslíš, že som mu už povedala ,áno‘?“

„Viem, že mu to raz jednako len povieš. A dosť na tom!“

„To nič nerobí, nechám ho trochu čakať, nech sa trochu nasrdí od nedočkavosti.“

„A to prečo?“

„Tým mu budem vzácnejšou.“

„Tak sa nespravíš vzácnejšou, Ruženka, a takéto koketovanie je nepekná vec.“

„Tak ty by si...“

„Na mňa sa nikdy neobrátil.“

„A keby sa tak bol obrátil na teba?“

„Netreba predkladať neoprávnené otázky.“

„Ale, počuj, keby sa tak bol obrátil na teba, čo by si mu bola povedala?“

„Nepovedala som, že sa mi páči ako švárny šuhaj a že mi je sympatický, preto najprv by som ho skúmala...“

„A keby sa medzi tým s inou začal zaoberať?“ ...

„Áno, to je najpravdepodobnejšie.“

„Teda, dieťa moje, už sa môžeš pripravovať ...“

„Áno, pripravujem sa za tetku.“

„Ako? Za tetku?“

„Za tetku tvojich detí, Ruženka.“

„Ach, čo to hovoríš?“ a hlas sa jej zachvel.

„No prestaňme, Ruženka, nebuď takou a odpusť mi!“ povedala jej Gertruda a bozkala ju.

„Ale ak zasa ...“

„Nie, nezačnem viac.“

„No dobre, a čo mu mám povedať?“

„Povedz mu, ,áno‘.“

„No, ak si namyslí, že som sa príliš ľahko rozhodla ...“

„Tak mu teda povedz: ,Nie‘!“

„Ale, keď on ...“

„Nuž tak, keď sa ti páči a je ti sympatickým... povedz mu teda ,áno‘ a nekoketuj s ním viac, lebo je to nepekné. Povedz mu ,áno‘. Ostatne podľa všetkého sotva by sa našla pre teba lepšia partia. Ramiro je majetný, jediný syn ..

„Nehovorila som o tom.“

„Ruženka, ale ja hovorím o tom, ostatne to je jedno.“

„Tula, povedz, nebudú o mne hovoriť, že sa nasilu chcem vydať?“

„Pravdu povedia.“

„Tula, zase začínaš?“

„A sto ráz ti to poviem. Chceš sa vydať a to je prirodzené, že máš takéto túžby. Prečo by ťa bol Pánboh ináč takou peknou stvoril?“

„Ale, nežartuj!“

„Vieš dobre, že nežartujem. Už či sa nám to páči, alebo nie, naším životným cieľom je manželstvo, alebo kláštor. Ty nemáš sklony na to, aby si bola mníškou: Boh stvoril ťa pre svet a pre domáci krb ... slovom, za mater rodiny ... Nikdy nebudeš nosiť mníšskeho závoja. Teda povedz mu ,áno‘.“

„A ty?“

„Prečo ja?“

„Nazdám sa, že ty potom“ ...

„O mňa sa nestaraj.“

Na druhý deň po tomto rozhovore vznikol medzi Ruženou a Ramirom takzvaný ľúbostný pomer.

A toto bolo príčinou Gertrúdinej uzavretosti.

Obe sestry boli sirotami, nemali už od malička ani otca, ani materi. Žili u svojho ujca, farára, ale on nebol ich vydržiavateľom, lebo po rodičoch ostalo im dedičstvo, z ktorého mohli síce skromne, jednako v dostatku žiť. Ujec poskytoval im pri spoločných obedoch dobré rady, no ináč nezasahoval do ich individuálneho, dobrého vývinu. Tieto rady boli vyčítané z kníh, a súčasne slúžili Don Primitívovi, aby z nich zostavoval svoje nie príliš časté kázne.

,,lnáč, načo by som sa miešal do ich náklonností a do ich najintímnejších citov,“ hovorieval si často veľmi pádne Don Primitívo. „Najlepšie bude nehovoriť mnoho o tomto, aby sa im oči prílišne neotvorili. Hoci otvoriť ich? ... Ej, tie sú veru dobre otvorené, najmä oči žien. My, mužovia, ničoho nevieme o takých veciach. Tým menej kňazi. Všetko, čo knihy o tom hovoria, sú nezmysly. A potom, pred Tuličkou mám opravdový strach!... Pred ňou sa neodvážim, nie, neodvážim sa!... Aké to otázky kladie toto dievča! A keď tak na mňa pozerá, tak vážne!..., tak vážne ..., s tými veľkými smutnými očami..., očami mojej sestry, oči má mojej matky, — nech im dá Boh slávu večnú! — Tieto veľké oči smútku priamo zaryjú sa človekovi do srdca!... V jednom pohľade toľko vážnosti, no jedným okom akoby sa stále usmievala... Akoby mi hovorili jej oči: ,Ujko, nehovorte také nezmysly!' Taký diablik je toto dievčatko! Ešte sa pamätám na deň, keď sa vybrala so svojou sestrou vypočuť jednu z mojich hlúpych kázní. Aké muky som ja vtedy prežil, Ježiši Kriste! Celou energiou usiloval som sa nepodívať sa na ňu, aby som nejako nezastal; ale to nič nepomohlo, lebo nespustila zo mňa očú! To samé, celkom to samé prihodilo sa mi aj s jej matkou, mojou sestrou i s mojou matkou — s týmito sväticami. Boh ich osláv! V ich prítomnosti nikdy nemohol som nenútene kázať, preto som ich vždy prosieval, aby nechodievali na moje kázne. Ale matka prichádzala, no potajme, nikdy mi o tom nepovedala, a sadla si za stĺp, aby som ju nevidel a potom mi nikdy ničoho nepovedala o mojej kázni. To samé robievala i moja sestra. Ale ja dobre viem, čo si myslela pri tom, hoci bola dobrou kresťankou. ,Nezmyselné táraniny mužov!' A to samé myslieva si i toto dievča, presvedčený som o tom. Nie, nie, pred ňou by som mal kázať ja? Radiť jej? Len raz sa jej vykĺzlo z úst: ,Nezmyselné táraniny mužov!" A hoci sa nepodívala práve na mňa, no porozumel som.“

Tento chudáčik, ináč dobrá duša, cítil k svojej neteri Gertrude najhlbší rešpekt spojený s obdivom. Mal pocit, že múdrosť ich rodu podedila ženská línia, že jeho matka bola múdrou prozreteľnosťou domu, v ktorom bol vychovávaný, ako jeho sestra zasa bola tiež takouto stelesnenou múdrosťou vo svojej domácnosti, hoci žila veľmi krátko. A čo sa týka jeho druhej neteri, Ruženy, tej postačila Gertrudina opora a vodcovstvo. „Ach, akou krásnou stvoril ju Boh. Budiž Mu sláva za to,“ — hovoriaval si Don Primitivo; — „toto dievčatko, buď sa veľkolepe vydá za koho sa jej zachce, alebo dnešní mládenci nemajú oči v hlave.“

Jedného dňa, keď Ružena vstala od stola, predstierajúc nevoľnosť, Gertruda ostala sama so svojím ujkom a povedala mu:

„Ujko, musím vám oznámiť veľmi závažnú vec.“

„Veľmi závažnú ... veľmi závažnú ...“ povedal úbohý človek celkom zarazený, lebo sa mu zdalo, že vidí v kútiku jej veľkých a tak vážnych očí posmešný úsmev.

„Áno, veľmi závažnú.“

„Nuž dobre, teda von s tým, dieťa moje, nato sme tu spolu, aby sme sa poradili.“

„Ide o to, že Ružena má ženícha.“

„Nič viacej?“

„Ale opravdivého ženícha, rozumieš, ujko?“

"No dobre, a mne prichodí zosobášiť ich.“

„Rozumie sa.“

„A tebe, tebe, ako sa páči?“

„Veď ste sa ma dosiaľ ani nespýtali, kto je ...?“

„Na tom nezáleží, veď tu sotva poznám niekoho, ale tebe, ako sa páči, povedz mi!“

„Veď ani ja ho nepoznám.“

„Ako? Ty nevieš, kto je?“

„Áno, viem, ako sa volá, z akej je rodiny, a...“

„Dosť! Akým sa ti zdá?“

„Zdá sa mi dobrou partiou pre Ruženu a budú sa milovať.“

„Azda sa ešte nemilujú?“

„Ujko, azda si myslíte, že sa hneď od začiatku majú milovať?“

„Áno, to hovorievajú, dieťa moje. Ba i to sa hovorí, že láska príde, ako blesk ...“

„Ale, ujko, to sú len rečičky.“

„Už to tak bude, stačí, keď ty to tvrdíš.“

„Ramiro ..., Ramiro Cuadrado ...“

„Veď to je syn vdovy Dony Venancie? Teda skončme, niet viac čo o tom povedať !“

„Ujko, Ramiro sa tak pobláznil do Ruženiných očí a myslí si, že sa do nej zaľúbil...“

„A tak tomu aj bude, Tulinka ..., tak tomu aj bude ...“

„I ja to hovorím, ujko, že to tak bude, lebo ako človek čestný a cnostný, vediaci dostáť svojmu slovu, konečne jednako len vzplanie láskou k žene, s ktorou sa už zasnúbil. Neverím, že by bol z tých, ktorí nesplnia svoje slovo.“

„A ona?“

„Kto? Moja sestra? S ňou je to celkom tak.“

„Dieťa moje, ty vieš toho viacej, ako svätý Augustín.“

„Tomuto sa nedá naučiť, milý ujko.“

„Nuž tak, pre mňa nech sa poberú. Požehnám im a basta.“

„Ba s tým sa ešte len začína. Musíme sa postarať, aby sa čím skôr pobrali. Skôr, než by on azda cúvol...“

„Čo? Obávaš sa, že by azda cúvol...“

„Ujko, ja sa vždy bojím mužov.“

„A žien nie?“

„Táto bojácnosť ostáva vlastnosťou mužov. Nechcem tým napadnúť silnejšie pohlavie. Však sa tak hovorieva? Ale s určitosťou tvrdím, že pevnosť je našou ženskou vlastnosťou ...“

„Keby všetky také boli, dieťa moje, ako si ty, uveril by som, ale ...“

„Ale, prečo?“

„Tulinka, ty si výnimkou!“

„Ujko, neraz počula som od vás, že výnimky potvrdzujú pravidlo...“

„No, už dosť, už som celý popletený... Teda dobre, zosobášime ich, aby si on ešte nejako nerozmyslel... alebo ona ...“

Gertrudinými očami preletel tieň búrkového oblaku. A keby bolo možné naslúchať mlčaniu, bolo by bývalo možné počuť z najhlbších hlbín jej duše zvuky ozveny, viac ráz opakujúcej sa, a tratiacej sa v diaľke: „ ... Alebo ona ...“

II.

Ale, čo sa porobilo s Ramirom, ktorý sa už s Ruženou dôverne zblížil, ba s ňou aj oficiálne zasnúbil, veď aj riadne do domu chodieval? Čo znamenalo toto oddiaľovanie svadby, aké to ochladnutie nastalo medzi nimi?

„Počuj, Tula, ja ho nechápem; čím ďalej, tým menej ho chápem. Zdá sa mi, že je stále roztržitý, ako čo by stále myslel na niečo iné, alebo na niekoho iného. Kto ho vie? Alebo, ako by sa bál, že nás niekto nečakane prekvapí. A keď urobím nejakú náražku a začnem hovoriť o konečnom riešení nášho pomeru, ovšem v takom tóne, ako by mi nezáležalo na tom, spraví, ako by ma nepočul, alebo ako keby myslel na inú ...“

„To preto, lebo hovoríš o tej veci, ako by ti na nej nezáležalo. Hovor s ním tak, ako by ti na nej záležalo.“

„Ták? Teda má si namýšľať, že sa čím skôr chcem vydať zaňho?“

„Nech si myslí, azda nie je tomu tak?“

„Tula, a ty si myslíš, že sa tak ženiem za tým vydajom?“

„Veď ho vari miluješ?“

„To nesúvisí s tým ...“

„Teda, priznaj sa, miluješ ho?“

„Nuž, podívaj sa, nuž ...“

„Nie tak: ,nuž, podívaj sa,‘ ale miluješ ho? Áno — alebo nie?“

Ružena zvesila hlavu, sklopila oči, celá sa zapálila a plačlive i zajakave povedala:

„Tula, ty si zvláštny človek, ako čo by si bola spovedníkom.“

Gertruda chytila Ruženinu ruku, druhou zodvihla jej hlávku a uprene pozrela jej do očú a povedala:

„Žijeme osamele, sestra moja ...“

„A náš ujko?“

„Žijeme osamele, hovorím ti dôrazne. My, ženy, sme vždy osamelé, náš ujko, chudáčik, je svätcom, ale takým, o akom knihy píšu, a hoci je kňazom, jednako je len mužom.“

„Ale je spovedníkom ...“

„Hádam práve preto vie tým menej. A okrem toho hneď aj zabudne na to. A tak to aj musí byť. My žijeme osamele, už som ti to raz povedala. A teraz tvojou povinnosťou je vyspovedať sa sebe samej. Miluješ ho? Spytujem sa ťa ešte raz.“

Úbohá Ruženka sa rozplakala.

„Miluješ ho?“ ozval sa znova neúprosný hlas.

Ružene sa konečne zdalo, že táto otázka, vyslovená mäkkým jemným a slávnostným tónom, sťaby prichádzajúcim z diaľky spoločného života čistoty, je jej vlastným hlasom, alebo hádam hlasom ich spoločnej matky.

„Áno, myslím, že ho milujem ... veľmi... veľmi...“ zvolala hlbokým, nariekajúcim hlasom.

„Áno, budeš ho veľmi milovať a on ťa bude ešte väčšmi.“

„Odkiaľ to vieš?“

„Ja viem, že ťa bude milovať.“

„Teda, prečo je taký roztržitý? Prečo vyhýba tomu, aby sme sa pripravovali na svadbu?“

„Ruženka, pozhováram sa s ním ja sama. Nechaj to na mňa.

„Ty?“

„Áno, ja? Je to také divné?“

„Ale ...“

„Ja sa nemusím ostýchať, ako ty.“

„Ale, on si potom pomyslí, že sa bláznim za vydajom.“

„Nie, to si nepomyslí, skôr si pomyslí, že mne na tom záleží, aby si sa vydala, že mi tým uľahčíš. Že musím niekoho pre seba nájsť, alebo, aby som v našom dome sama šafárila. Ale oba tieto predpoklady, ako dobre vieš, sú veľkou hlúposťou.

Nech si pomyslí, čo sa mu páči, ale ja tú záležitosť sama zariadim.“

Ružena vrhla sa do sestrinho náručia, ktorá jej pošepla do uška:

„Ale, počuj, potom ho musíš veľmi milovať! Áno?“

„A prečo mi to hovoríš, Tula?“

„Lebo je to tvojou povinnosťou.“

A na druhý deň, keď Ramiro prišiel navštíviť svoju nevestu, našiel tam inú, jej sestru. Tvár sa mu zakabonila a zdalo sa, ako čo by váhal. Vážnosť pokojného pohľadu jej veľkých smutných očí vohnala mu do srdca všetku krv.

„A Ruženka?“ spýtal sa šeptom.

„Ruženka vyšla do mesta, ale ja sa mám s tebou pozhovárať.“

„Ty?“ povedal a rty sa mu zachveli.

„Áno, ja!“

„Stávaš sa veľmi vážnou, maličká,“ a nútil sa do smiechu.

„Hovorievajú, že som už na svet prišla taká vážna. Ujko tvrdí, že som vážnosť zdedila po svojej matke, jeho sestre, ako aj po starej matke, jeho matke. Neviem o tom, ani sa o to nestarám. Ale čo viem, je, že sa mi páčia jednoduché a priame veci bez akejkoľvek ľsti.“

„Tula, prečo mi to všetko hovoríš?“

„A ty sa prečo vyhýbaš hovoriť s mojou sestrou o vašej svadbe, povedz! Povedz, prečo?“

Úbohý šuhaj zvesil hlavu, ktorá sa mu od hanby začervenala... A sadol si, sťa ohlušený nečakaným úderom.

„Veď usiloval si sa priblížiť sa k nej s pevnými úmyslami ako hovorievajú prostí ľudia.“

„Tula!“

„Žiadna Tula! Ty si sa priblížil k nej s tým úmyslom, aby sa stala tvojou ženou a matkou tvojich detí..

„Ale, prečo sa tak ponáhľaš!...“, a znova sa nútil k úsmevu.

„Preto, lebo treba sa ponáhlať, život je krátky.“

„Život je krátky! A to hovoríš ty so svojimi dvadsiatimidvoma rokmi...!“

„Ešte je kratší. Ale dosť, chceš si vziať Ruženu, áno, alebo nie?“

„Ako len môžeš o tom pochybovať!“ a, keď to povedal., zachvel sa na celom tele.

„Teda, keď si ju mieniš brať, prečo to odkladáš?“

„Veď sme ešte mladí...“

„Tým lepšie!“

„Musíme sa lepšie poznať ...“

„Čo? Čo si to povedal? Čo to má znamenať? Domnievaš sa, že ju o rok budeš lepšie poznať? Horšie, omnoho horšie ...“

„A ak potom ...“

„O tomto si nerozmýšľal, keď si nás požiadal, aby sme ti dovolili, chodievať k nám!“

„Ale, Tula...“

„Žiadna Tula! Miluješ ju? Áno, alebo nie?“

„Tula, azda pochybuješ o tom?“

„Už som ti povedala, aby si Tulu nechal na pokoji!

Miluješ ju?“

„Samo sebou sa rozumie, že ju milujem!“

„A ešte ju len budeš milovať! Bude ti dobrou ženou. Bude to dobré manželstvo.“

„Najmä, keď budeš pri nás so svojimi radami...“

„S nijakými radami. Budem dobrou tetkou a dosť!“

Zdalo sa, že Ramiro chvíľu bojuje sám so sebou, sťa by hľadal niečo, konečne s gestom zúfalého rozhodnutia zvolal:

„Nuž teda, dobre, Gertruda, chcem ti doznať úplnú pravdu!“

„Nemusíš mi povedať viacej nijakú pravdu,“ skočila mu prísne do reči; „povedal si mi, že Ruženu miluješ a že si sa rozhodol, oženiť sa s ňou; všetko ostatné z tvojej pravdy patrí jej a jej to máš povedať, akonáhle sa zoberiete.“

„Ale sú veci...“

„Nie, niet takých vecí, ktoré by sa nemali povedať vlastnej žene...“

„Ale, Tula!“

„Ale, nechaj Tulu, už som ti povedala. Ak ju miluješ, tak sa zoberte, ale jestli ju nemiluješ, nemáš tu čo hľadať.“

Tieto slová vyhŕkli z chladných úst, sťa ľad, a jemu temer srdce zomrelo v tele. Po tom nastalo mlčanie ako v hrobe a krv, predtým zarazená, teraz uvoľnená, zapálila sestrine líca. A potom, v tejto pravdu hovoriacej tíšine, bolo možno počuť divoký galop jej srdca.

Nasledujúceho dňa určili deň svadby.

III.

Don Primitívo zvolil Ruženinmu sňatku s Ramirom a požehnal im. A na tejto svadbe nik nebol tak veselý, ako Gertruda. A to natoľko sa tešila, že to každého, kto ju poznal, prekvapilo, ale boli i takí, ktorí si mysleli, že jej radosť nie je úprimná.

Mladí novomanželia odišli do svojho domova a Ružena si veľmi žiadala, aby ju sestra často navštevovala.

Gertruda jej odvetila, že mladých manželov netreba vyrušovať.

„Ba, naopak, sestrička moja, ešte nikdy som to tak necítila, ako mi chybuješ; len teraz chápem, ako som ťa vždy rada mala,“ a začala ju objímať a obsypávať bozkami.

„Áno, áno,“ povedala Gertruda s vážnym úsmevom; „vaše šťastie potrebuje svedkov; a vaše šťastie sa vám zväčší, keď si ho iní všimnú.“

A z času na čas sa skutočne s nimi zišla, alebo aspoň zaobedovala si zavše s nimi. Ružena dokazovala jej svoju lásku čo najokázalejšie. Svojmu mužovi prejavovala ju v menšej miere. A on zasa choval sa tak, ako by sa stále hanbil pred ňou, pred svojou švagrinou.

Koniec ukážky