Ukázka elektronické knihy

1. VÝKOP

Víkendy trávím s dětmi. Každý sudý. A ten lichý jezdím po návštěvách. Chatu nemám.

Jedna kolegyně mě na chatu pozvala. Ujišťoval jsem se, zda jí nejde o to, aby budovala vztah, ale prý ne, jen je jí tam samotné smutno. Tak jsem jel. Proč taky ne?

V sobotu ráno v sedm nastartuju auto a vyrážím. Chtěla, abych tam byl nejpozději v osm, asi ví, proč to říká.

Za pět minut osm přijíždím. Čeká mě. Chata pěkná. Pochválím jí ji. Stěžuje si, že chata je sice hezká, ale bez vody.

„Voda je obecní, támhle u silnice, ale musí se vykopat díra pro položení trubek. Deset metrů výkopu. Chtěl to udělat Jirka, jenže to nestihl. Odešel.“

Na můj dotaz, kdo je Jirka, se dozvídám, že bývalý manžel. Odešel tak, že se jednoho dne sebral, sbalil si věci a byl pryč. Nezemřel. Prostě se sebral a zmizel.

„Ukážu ti ho na fotce, mám album!“ vykřikne a začne mi ukazovat Jirku u moře, Jirku v kuchyni, Jirku u auta, Jirku bez auta.

Chválím jí ho.

„Ty bys mi nemohl ten rigol vykopat, co?“ dotáže se, ukáže na místo, kde má vést voda, a dodá, že za tenhle víkend nebude nic chtít. Ani za elektřinu, ani za spaní. Že jsem vlastně jejím dlužníkem.

Vzdychám. Jsem starý dobrák.

Beru lopatu, rýč a krumpáč. Ještě není ani devět, a já mlátím krumpáčem do země a divím se, jak se může v zemi vzít tolik kamení. Viděl jsem hlínu bez kamení. Viděl jsem i hlínu plnou kamení. Ale tady jsou snad jen kameny bez hlíny.

Ona vaří. Po dvou hodinách, kdy mám ruce samý mozol, přichází, pivo v ruce, dívá se na kamenitou půdu a povídá: „Jirka říkal, že je to tady samej kámen!“

Dává mi pivo, a když se zpola napiju, bere mi ho a říká, že zbytek budu mít k obědu. Ona totiž vaří oběd!

Mlátím do země, přes plot nakukuje soused. Ptá se mě na Jirku, zda ho znám a jak se má? Neznám ho. Pak jdou kolem nějací lidé a pletou si mě s Jirkou. Vysvětluju jim, že Jirka opravdu nejsem. Konečně je oběd. Špagety. Se sýrem. Kečup zapomněla koupit.

Jím suché špagety, dopíjím zbytek piva a dávám si vodu.

„Jde to?“ ptá se a ukazuje na vykopanou díru, vedle níž je spousta kamení.

„Jo, docela jo!“ odpovídám a ironicky dodávám: „Jde to samo. Jen položím lopatu na zem a hlína mi tam snad sama skáče. Vůbec se nenadřu.“

Moji ironii nepochopila.

Po obědě jdu opět kopat. Do večera jsem hotový. Necítím záda. Ruce mě pálí a jsem zpocený a smradlavý jak mongolský nájezdník. Ona udělá večeři. Dva chleby s paštikou a rajče, co máme oba napůl. Postaví na stůl lahev s vínem. Je v ní nějaká šťáva.

„Až si trošku odfrkneš, ukážu ti další alba. Jirka je tady nechal. Budou se ti líbit. Jsme tam na dovolené v Řecku a na jedné fotce jsem vidět bez horního dílu plavek. Jirka říkal, že to nemám nikomu ukazovat!“

Na to mám tak zrovna náladu. „Máte tady někde nějakou hospodu? Dal bych si pivo.“

Ona namítá: „Myslela jsem, že si budeme prohlížet fotky,“ a pak uraženě dodává: „Hospoda je u nádraží, ale já tam nepůjdu. Jirka říkal, že to tam smrdí, tak tam nechodím.“

Vstávám. Oblékám se a odcházím. Cestou mi v kapse cinkají klíče od auta. Uvědomuju si, že jsem si ještě z auta nevyndal tašku. Sedám do vozu a odjíždím. Jedu domů. Volám jí a trapně se vymlouvám.

Prožiju bolavou neděli, kdy se mi hlásí o slovo každý sval.

V pondělí ráno se vidíme v práci. Usmívá se. Čekám, jestli alespoň poděkuje, že jsem jí vykopal hradní příkop pro přívod vody.

Jde ke mně, v ruce jakýsi papírek. „Jídlo na víkend mě stálo 500. Taky jsi jedl, tak jestli se nějak srovnáme?“ ptá se a mává účtenkou.

A takhle my tady žijem…