Z DROBNEJ PRÓZY

Martin Rázus

Text knihy bol pochádza z vydania „Zobrané spisy Martina Rázusa.1944 Martin“. V texte boli vykonané minimálne zmeny.

Vydavateľstvo Zabudnuté Knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

Táto kniha ani žiadna jej časť nesmie byť reprodukovaná a šírená v papierovej, elektronickej alebo inej podobe bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

Obálka © 2020 Filip Stanko

Všetky práva vyhradené.

ISBN 978-80-99966-01-8 (EPUB)

NA VYHLIADKE

Poznať mesto, kde bývame, je iste túžbou všetkých nás. Bez toho museli by sme sa cítili cudzo, neisto, ako v dome, kde sú pred nami — okrem našich vlastných — všetky dvere pozamykané. Preto, idúc ulicami, ohliadame sa pozorne nielen po známych-neznámych tvárach spoluobyvateľov, po výkladoch, sochách a parkoch, ale zaznačujeme si v pamäť i významnejšie budovy, rínky, postojíme na brehoch rieky, prípadne prieplavu, k čomu si potom prirovnáme smer ulíc, až máme celý nákres pred sebou a kráčame sem-tam po križovatkách nenútene s najväčšou istotou.

Čím je sieť ulíc nepravidelnejšia, tým je ťažšie orientovať sa. A či jest nepravidelnejšieho mesta, ako to najstaršie a najväčšie, jeho sme všetci obyvateľmi?

Ako pomaly som v ňom zdomácnel! Ako pomaličky! S nezdolnou túžbou v mladistvej hrudi: poznať! poznať!! chodil som od výkladu k výkladu, od sochy ku soche. Všímal som si budov, parkov i sivého povrchu rieky. No zbadal som, že takto jakživ nespoznám toto obrovské mesto.

Pridružili sa mi rôzni ciceroni. Navštívil som s nimi školy i chrámy. Bol som v snemovni i v kráľovskom paláci. Ocitol som sa v kaviarni i v brlohu najväčších hriešnikov. — Jednako som nemal o tomto meste jednotnej, všetko videné zriaďujúcej predstavy. Dojmy moje kopili sa ani stopy najrozličnejších farieb na umelcovej palete a vnútro duše ponášalo sa na kubistický obraz, predstavujúci v rôznych trigonometrických hranách tisíceré pohyby vášnivé roztancovaného bálu.

Konečne mi pomohol ktosi, keď som si už skoro zúfal. Bola to dáma v čiernom závoji. Stretli sme sa pri rieke, v nej som zhliadol svoj smutný obličaj. Jej nadzemským pokojom žiariace čierne oči prezradzovali, že môj bôľ zná... Preto som i šiel za ňou, pozorne sa ohliadajúc a ukladajúc dojem k dojmu stý či tisíci raz v neukončenú mozaiku.

Minuli sme nádherné ulice i chudobné štvrte. Na moje podivenie vyšli sme z mesta. Cesta, o nej som dosial nechyroval, viedla nás serpentínou vždy vyššie a vyššie... Po namáhavej chôdzi zastali sme na bralnom výbežku nad prehlbokou priepasťou. Ešte krok, a — bol by sa roztrieskal na vyčnievajúcich ostrých skalách. — Pri nohách rozprestieralo sa mi najstaršie a najväčšie mesto, ktorého sme všetci obyvateľmi. Uzrel som ho v celej veľkosti i úbohosti. Kde-tu hemžili sa ľudia drobunkí ako mravce. Paloty nezdali sa vyššími ako chatrče chudobných štvrtí. Ani katedrála nevyčnieva vysoko. Ani kráľovský hrad. A fabrické komíny zapadali kdesi v hmlistom úzadí ako rozostavené detské hračky.

Sivá rieka delila mesto, ako široká stužka, napoly. Na tú som sa oprel zrakom. Za chvíľu vkreslil som si v pamäť siete ulíc i všetky významné črty povrchu, ako oceľovou ihlou na medenú dosku.

— Ako menujú tento výbežok? — obrátil som sa ku sprievodkyni. Rád by ho nájsť aj inokedy a odporúčať všetkým, ktorí chcú mať nákres najväčšieho mesta...

Dámy už vedia mňa nebolo. — No, dovtípil som sa i sám, že stojím na rozhraní dvoch jedinečných kráľovstiev — života a smrti.

GRANÁTY…

— Povedzte mi, prosím, — pýtala sa ma raz istá pani s výrazom odriekania v očiach, prečasto sklamaných: — čo je v živote cenného a nášho tak, že nás o to nikto neoberie?

Mnoho nebolo, čo som jej pospomínal, hádajúc viac než tvrdiac. Zrak môj utkvel mi pritom na trojitom rade ohnivých granátov, ovíjajúcich biele hrdlo nevyjasnenej ženskej hlavy. Zahľadel som sa na tieto kamienky, prispôsobené usadlému smútku zasmušilej tváre, hneď zas horiace jagotom, jeho iskry, dopadnúc na dno duše mojej, zohrejú ma vždy pocitom nevýslovne čistého pôžitku. Súlad, či disharmónia? Nedalo sa určiť. Ale kedykoľvek pomyslel som na otázku tej nešťastnej panej — prišli mi na um i jej granáty.

Bol som si načistom, že som ju neuspokojil. No nevedel som uspokojiť ani seba.

Istého súmraku sedel som nevrlý vo svojej pracovni. Ubitý starosťami neveľmi žičlivého života, prikladal som na oheň, ako by len prikladal na zžieravú pahrebu vlastného vnútra. Cítil som, ako ma opanovala horšia polovica môjho úbohého „ja“. Vyzrúc oknom na západ, v melancholických farbách usínajúci, spýtal som sa nie po prvý raz: čo je v živote cenného a nášho tak, že nás o to nikto neoberie??

Na šťastie vtrhol dverami môj drobný synáčik s okrúhlou tvárou, blýskavým zrakom, v úzko priliehajúcom prvom kabátiku. Priplichtiac sa, vypytoval sa ma medziiným, či si susedovie dievčatko, ktoré sme toho dňa pochovali, vzalo i svoje granátky so sebou k Ježiškovi? Keď som mu prisvedčil, vzpriamil sa, a roztvoriac váľkovité mocné rúčky so slovami: Ja by som si vzal i teba, otecko, keď ťa ja veľmi, veľmi rád! — vrhol sa mi na lono ...

Z pece liala sa žiara cez rozpálené mriežky a ja, hladiac mäkké vlásky okrúhlej hlávky, pociťoval som, ako sa mi vnútro uspokojuje a duša zažíha pocitom nevýslovne čistého pôžitku. Chvíľa táto predišla mi ako granát, krásny, trblietavý, plný ohňa a lesku, ktorý práve čo stýkam na hodvábnu nitku pamätí k podobným. Pomyslel som na paniu s výrazom odriekania v očiach, prečasto sklamaných. Zdalo sa mi, že som konečne pochopil, čo je v živote najcennejšieho a nášho tak, že nás o to neoberie nikto — ani sám hrob!

DVE SESTRY

Sú z jednej — už dávno nebohej matere, ktorá poručila dcéram zvláštnu moc: zapaľovať srdcia ľudské podivným plameňom. Staršia je brunetka pekne urasteného, súmerného tela, bohatých čiernych vlasov a šťastne uložených zelenkastých očú, plných vášnivého ohňa a neústupnej vôle. Mladšia je blondínka nádherných vnád, vlasov zlatých, vlnistých a dlhými mihalnicami clonených snivých zrakov, z nich žiari nežnosť a hotovosť k obeti. Ináč sú si podobné sťa dvojčence. Obom je dané panovať nad priestorom i časom. Obe pozná svet pod jediným menom: Láska.

Ak sa zjaví kde ktorá z nich, ľudia to zbadajú, hoc neuzrieť ich, iba chorobne citlivým očiam pátravej duše. O ich výčiny málokto že by sa nezaujímal. Ale vyznať v nich, zriedka kto sa vyzná. Vo všeobecnosti nevidia rozdielu medzi nimi, a tak z dvoch predstáv ostáva len jedna — neurčitá.

A predsa hodno sa prizrieť týmto dvom kúzelným kriesiteľkám ľudského blaha!

Oheň mladšej je jasný a oslňujúci. Hreje — no nezožiera. Duša jej nikdy nemyslí na seba, ale predne na srdce, proti nemu zahorela vášňou. Chce ho mať, ale nezranené. Lebo na vlastné zabúda a týmto preciťuje strasti i radosti. Preto je hotová zrieknuť sa čohokoľvek a priniesť i najväčšiu obeť, aby nezhliadala slzy v očiach milovaných. O nej snijú spevavé vtáčky za kvetnatej jari a básnici všetkých vekov shladujú zvonivé rýmy na poctu jej nebových zrakov, ľahko vypuklých pŕs a drobnej, chutnej nôžky...

Staršia vie vložiť do vášne všetku energiu bytnosti svojej. Pričom však nevie nikdy zabudnúť na seba. Jej oheň je červený ako ruže jej ohorených líc. Hreje príjemne, ale i páli a pečie bez milosrdenstva. Preto i svieti z jej zelenkastých pekných očú lesk požadovačnosti, ba — ukrutnosti a na prstoch pravidelnej rúčky lipne nejedna vina, ba i krv. Zapáli napr. srdce spevom slávika, ale nezadrží ruku, čo vypichne očká úbohému, aby spieval ešte nádhernejšie. Väzňovi, ak by ho mala ináč utratiť, nepraje slobody. Dôvodom je neprípustná vôbec. A ak nechce kto pre ňu žiť, jeho si vyhliadla, prepadne — a zatnúc mu tenké prsty do hrdla na spaní — zadrhne ho radšej, než by. sa ho zriekla. Áno, zadrhne, aby bol jej, nacelkom jej, hoci ohňa jej viac ani nepocíti ... Kým tá mladšia ľahla by radšej sama pod chladnú mohylu.

Zvláštne dve povahy, pravda? A obe prenášajú náklonnosť svoju na ľudí. A obe pozná svet po jedinom mene: Láska!

NA PROMENÁDE

Pieskom vysypané rovnučké cesty a chodníky, clonené košatými lipami so šepotavým mladým lístím a vrúbené vencom krovín starostlivo strihaných — zbiehajú sa, ako z nekonečna, v priestranný stred obrovského kola, kde z krátera nahromadených balvanov vyráža vozvýš kypiaci biely prúd, a jagajúci sa v lúčoch slnka — prší do kamennej nádržky.

Svieža, lesklá pažiť vzorkovaná je kvietím najvyberanejších farieb a lahodí symetriou tvarov. Tisíce očí pohladí ich, tisíce duší pozdraví... Na cestách i chodníkoch ruch a pestrota. Ľudia sa hrnú so všetkých strán, ako by si dnes tu dal svet schôdzku.

V kruhu na vyvýšenom mieste vidieť kapelu. Držadlá na noty rozostavené a hudobníci s nástrojmi v rukách...

Túžiac sa rozhľadieť, napnem sa na prstoch. Vidím tisíce tvárí — starších, mladších i mladunkých, veselých, ustaraných i smutných — prislúchajúcich ku všetkým triedam spoločenstva. Zachycujem slová a hlásky všelijakých rečí, zlievajúcich sa v tok jediného, nepochopiteľného hovoru. Kam zasiahne pohľad, všade pohyb, nedočkavosť a hviezdou rozchodiace sa cesty sypú ešte vždy nových a nových zvedavcov.

Vedľa mňa nesmelo postáva zrobený sedliak a pri ňom zdravé, svedčné dievča vo vyšívanom kroji. Dcéra? Akýsi fičúr zavadí do chlapa, uškľabí sa na stvoričku, i pohodí čosi. To však utonie v nastalom hrobovom tichu.

Vtom ako rozvodnená rieka zaplavia nás zvuky rozličných nástrojov. Zmietajú nami, plašia hruď úzkostnými výkrikmi, až nás i uchopia a nesú-nesú kamsi v nepoznané ďaleké svety, kde z tajomných, temných hájov doznievajú nám k sluchu trápne hlasy najväčšej Bolesti života.

Započúvam sa dlho-dlho, a obzrúc sa vôkol, vidím onú Bolesť odzrkadlenú na tvárach, prislúchajúcich ku všetkým triedam a hovoriacich rozličnými jazykmi. Badám ju v zraku zrobeného sedliaka, vo veľkých sivých očiach jeho dcéry, ako i v pohľade namýšľavého fičúra. Som istý, že je tam v pokyne líp, v úsmeve kvietím vzorkovanej lesklej pažite, v kypiacom bielom prúde vodometu — všade... všade, i na chvejných lúčoch zapadajúceho slnka...

Hladím, pociťujúc v duši nevšednú posvätnosť chvíle. Zdá sa mi, že nás Bolesť táto, ako mať všetkých, zjednocuje v spoločenstvo bratov a sestier a spája tak i so všechnosťou a s Bohom...

A jednak — náhle sa rozplynú zvuky, zaniká s nimi i ohlas tajomných, temných hájov ďalekého sveta. A my, zapomnúc na spoločnú Bolesť života, rozchádzame sa v tichom súmraku ako ľudia, ktorí sú si navzájom cudzí, celkom cudzí... A pod nohami škripoce nám sypunký, ostrý piesok...

SOCHÁR A ČAS.

Od týždňov pracoval majster dlhých tmavých vlasov a ešte tmavších očú s dlátom v ruke na veľkom balvane bieleho mramoru. V jasnej a priestrannej miestnosti bol Čas jediným svedkom veľkej tvorivej sily, v tichej radosti pohrúženej, po komsi túžiacej duše, ktorá na svoje „buď!“ videla presvitať línie pravidelného tela cez priliehajúce záhyby ľahkého odevu a rozoznávala vždy určitejšie ožívajúce črty strojnej hlávky i vlny bohatých vlasov, ovinutých vencom nadzemskej neviny.

Socha podobala sa neveste, čo, nepoznajúc muža, odišla v kraj svätíc Pánových, zanechajúc tu citné oči, túžiace ju uzrieť ešte raz.

Posledný deň práce! Hruď sa pár ráz zachvela obavou. Konečne podvečer, keď žiarivé zore vrhli rumenca veľkým oknom, odložil majster nástroje. Zahľadel sa na „Nevinnosť“, ako by len čakal, či nezostúpi s podstavca, a pocit nevýslovného šťastia prejal ho tak silno, až sa zaleskli slzy v tých hlbokých, temných očiach.

— Majstre! — prevravel vtom Čas s úsmevom, — ďakujem ti za ustávanie! Nechápeš? Dielo toto, ktorému si tak rád, nebude nakoniec ani tvoje, ani múzea, kde ho iste postavia na miesto z najčestnejších: ono bude patriť mne, ako všetky ostatné, a keď sa mi raz zachce — rozbijem ho na drobné kúsky a navrátim zemi, z nej si ho vyvolal...

— Nech! — odvetil vyrušený umelec na tvrdé slová, — ale chvíľa, táto nádherná chvíľa, ostane už večne mojou — rozumieš? — večne!!

V KNIŽNICI

V knižnici sedel sám a sám... S podstavcov hľadeli naňho vážne tváre veľkých duchov človečenstva, zvysoka hľadeli.

Cítil to — bol ešte mladučký. So sklopeným zrakom preberal sa v knihách a za celý svet nebol by pozrel do očí tým, čo hľadeli naňho zvysoka.

Čas sa míňal. V knižnici sedel sám a sám... S podstavcov hľadeli naňho vážne tváre veľkých duchov človečenstva, zvysoka hľadeli.

Cítil to — nedorástol ešte. S vnímavým pohľadom preberal sa v knihách. Tu i tu zdvihol oči. Zahľadel sa na niektorú z hláv, ako by jej chcel protirečiť. — No, nevydržal a sklopil zrak znova.

Čas sa míňal. V knižnici sedel sám a sám. S podstavcov hľadeli naňho vážne tváre veľkých duchov človečenstva, zvysoka hľadeli.

Necítil viac toho. Detské črty zamenil už výraz dospelosti. Bádavým pohľadom preberal sa v knihách. Tu i tu zdvihol oči, a uprúc zrak na jedného z veľkých duchov človečenstva, ľahunko sa usmial.

A smiech ten nebol výsmechom, ale výrazom radosti človeka, ktorý v malichernosti ľudského rozumu prišiel na to, že i jemu rozmýšľať slobodno.

1910.

ZA SKLOM

Videl som kvety, utešené kvety. Usmievali sa na mňa spoza skla, pred ním som zastal opätovne, vpíjajúc sa do tých dokonale ušľachtilých farieb.

Vedia mňa zastali aj iní a bol som rád, počujúc chváliť: Pekné kvety — nádherné kvety!

Rozhodol som sa kúpiť z nich. Aj som spravil, ale aké veľké bolo moje sklamanie! Na otvorenom vzduchu vybledli tie farby, lupienky pŕchli, lístie prašivelo...

Ani som sa neopovážil pochváliť svojim hosťom, od nich by tak rád bol čul: Pekné kvety — nádherné kvety!

Koniec ukážky