Viktória Drgoncová

Nepriatelia Urdisu

(prvá časť trilógie Nepriatelia Urdisu)

Ukážka z elektronickej knihy

© Viktória Drgoncová, 2016

© obálka: Ema Sanaeri Počubayová, 2018

© korekcia: Barbara Repková, 2016

© editácia: Denisa Kancírová, 2016

Art Floyd, s.r.o., Karpatské námestie 10A, 831 06 Bratislava

kancirova@vydaf.sk, www.vydaf.sk

1. elektronické vydanie

ISBN 978-80-89889-41-9 (epub)

ISBN 978-80-89889-42-6 (mobi)

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2020

Venujem môjmu milovanému slniečku.

Kapitola 1

Blížila sa zima. Cítila som to podľa skrehnutých prstov, v ktorých som ledva zvierala rukoväť sekery. No aj tak som sa nemienila vrátiť dnu. Nie, chcela som na ne počkať.

Lesom sa niesol neľudský rev. V duchu som začala rátať sekundy. Podľa mojich výpočtov boli odo mňa práve vzdialení asi dve minúty. Ešte som mala dosť času. Prestúpila som z nohy na nohu. Nemohla som si dovoliť, aby mi čo i len jedna stŕpla, inak by to mohlo znamenať môj koniec. A ja som nemienila umrieť, hoci si tých niekoľko ľudí o mne myslelo, že som bola iba obyčajný samovrah. Náš vodca Tomáš vždy len stisol pery a povedal: „To som ešte nevidel, aby niekto takto hazardoval s vlastným životom.“

Ja som len mykla plecami a pomyslela si, aby sa radšej staral o seba. Každý sa s danou situáciou vyrovnával po svojom. Mne pomáhalo, keď som mohla zabíjať tieto potvory, ktoré vychádzali na zemský povrch len v noci, pretože slnečné lúče by ich upiekli. Keď som zo začiatku bola sama, veľakrát som ich skúmala. Naučila som sa o nich všetko, čo som potrebovala, aby som prežila a nenechala sa nimi zožrať. Alebo premeniť – i keď v tejto dobe to už robili len zriedkavo. Najmä vo chvíľach, keď ich stádu hrozilo vyhynutie. Keby ma ale predsa len premenili, stal by sa zo mňa ich odchovanec. Pri tej myšlienke sa mi v kostiach usadil chlad a striaslo ma. Nikdy v živote som nechcela dopadnúť takto. Kedysi to boli ľudia – niečie matky, otcovia, starí rodičia alebo deti. No teraz vyzerali iba ako kostry obalené čiernym a prehnitým mäsom. A aj napriek tomu, že pôsobili, akoby sa mali každú chvíľu rozsypať na kôpku hnusu, netvory boli nesmierne rýchle a mali skvelé zmysly. Na ich zabitie bolo treba vynaložiť veľké množstvo energie a poriadne si premyslieť každý krok. Po toľkých mesiacoch praxe som to už robila akosi automaticky, a zatiaľ som s nimi nemala žiadne problémy.

Zrazu mi do uší doľahlo jemné šumenie. Niekto by si pomyslel, že sa nečakane zodvihol jemný vánok, no zdrojom tohto zvuku bolo niečo celkom iné. Blížili sa. Vo vzduchu cítili čerstvé mäso – mňa. Uškrnula som sa a v prstoch pocítila známe brnenie, ktoré signalizovalo, že sa mi do žíl začal vlievať adrenalín. Tieto moje nočné výlety mi aspoň pomohli trochu sa odreagovať. Cítila som sa užitočná. V zabíjaní netvorov som bola dobrá. Niekedy som si pripadala, akoby mi nič iné ani nešlo.

V našom dočasnom úkryte som často čelila Koriným otázkam. Jej skutočné krstné meno bolo Karolína, no odkedy ju Tomova malá omylom premenovala na Koralínu, nik z nás jej odvtedy nevravel inak ako Kora.

Ja a Kora sme boli rovesníčkami, a hoci sme obe boli úplne odlišné, dosť som si ju obľúbila. Bola síce poriadne zvedavá a utáraná, no takmer vždy ma vedela priviesť na iné myšlienky. Matrac som mala položený vedľa jej, takže ak som sa v noci vrátila z lovu a ona ešte nespala, či som už chcela, alebo nie, musela som jej poskytnúť aspoň zopár odpovedí. Inak by som nemala šancu pospať si čo i len päť minút. A pokiaľ som nemala hliadku, chcela som sa trochu prespať. Zväčša chcela vedieť nevinné veci: kde som vyrastala, pracovala, chodila do školy. Ale keď sa začala pýtať na rodinu, uzavrela som sa do seba a odmietala jej niečo prezradiť. Bola to dosť citlivá téma a ja som sa nemienila zdôverovať cudziemu človeku.

Nikdy sme neboli veľká rodina. Odjakživa som tu bola len ja, mama s otcom a brat. Žiadni bratranci alebo sesternice. Starých rodičov som ani nepoznala, umreli ešte pred mojím narodením.

Lenže rodičov mi v jeden deň zabili a teraz mojou rodinou bol len mladší brat, ktorého poloha bola pre mňa jednou veľkou neznámou. A tetu som kedysi mala len jednu. Mamina sestra umrela pri autonehode, keď mala dvadsaťjeden. Presne toľko rokov som mala teraz aj ja. Nevedela som si predstaviť, že by som jednoducho len tak v jednom okamihu umrela a nedožila sa dvadsiatych druhých narodenín. Smútil by za mnou vôbec niekto?

Možno chvíľku, ale potom by aj tak zabudli. Vedela som, o čom som hovorila, pretože som to už zažila. Stratili sme jedno dievča. Bolo to len zopár dní od doby, čo som sa pripojila k nepočetnej skupinke. Všetkým sa na tvárach zračila úľava. Mysleli si, že konečne našli bezpečné miesto. Ale Sarah nie. Neverila, že to vydrží. Pivnica sa nachádzala pod zemou priamo v lese. Bála sa a čím viac ju ostatní upokojovali, že všetko bude v poriadku, tým horší bol jej psychický stav. Jednej noci sa jednoducho vytratila von. Chcela sa vrátiť do mesta, možno tam by to už bolo bezpečnejšie, no tak ďaleko sa nedostala. Teraz, niekoľko mesiacov od incidentu, som si dokonca nevedela vybaviť ani jej tvár. Jediné, čo mi utkvelo v pamäti, boli jej havranie vlasy. Husté a dlhočizné. Podľa nich sme ju na ďalší deň vedeli identifikovať. Z tváre jej zostala len krvavá kaša. Aj telo mala poriadne znetvorené. Chýbali jej končatiny, vnútornosti boli porozhadzované na niekoľko metrov od tela. Vtedy to bol katastrofálny pohľad a vystrašilo ma, že som sa nepovracala, nechytil ma záchvat plaču, ani som nevrešťala ako zmyslov zbavená. Tak reagovali ostatné ženy. Ja som len stála nad jej mŕtvolou a snažila sa rozoznať nejaké črty tváre. Po chvíli som sa spamätala a odviedla deti do pivnice, pretože zatiaľ sa na to nikto iný nepodujal.

Pár dní po jej smrti som nad ňou premýšľala, takmer som ju ani nepoznala a pripadalo mi divné, že som už na to nemala žiadnu príležitosť. No potom som ju jednoducho vytesnila z mysle a pretĺkala sa životom ďalej.

Odrazu ma niekto zozadu chytil za plece a zastavil mi tak prúd myšlienok. Skoro som vykríkla, no votrelec mi prikryl rukou ústa. Chvalabohu, nevedela som si predstaviť, čo by sa stalo, keby zo mňa skutočne vyšiel taký prenikavý zvuk. V duchu som si vynadala za to, že som na chvíľu úplne stratila ostražitosť. Sentimentálna hlupaňa!

Keď som si uvedomila, že to bol len Samuel, vydýchla som si od úľavy a odstrčila ho od seba.

„Toto už radšej neskúšaj, lebo nabudúce ti zatnem sekeru do nohy.“

Pobavene sa usmial a mykol plecami. „Ako vidím, milota z teba len tak srší. Zasa máš tú svoju náladu? Och, a mimochodom, nestihla by si to. Vôbec si si nekryla chrbát. Koľkokrát ti ešte musím vysvetliť, že nesmieš von chodiť sama?“

Okamžite som sa zamračila. „Čo tu potom robíš ty?“

„Dávam na teba pozor.“ V jeho ruke sa zaleskla čepeľ noža. Zadíval sa do tmy a prižmúril oči. Ozvalo sa ďalšie zavrešťanie. „Cynthia, ty si riadny blázon. Ešte sa stihneme vrátiť dnu a môžeme zabudnúť na tvoje samovražedné sklony, čo povieš?“ Zadíval sa do tmy a počúval približujúci sa šum.

„Zmizni odtiaľto! Ja zostávam,“ hovorila som čo najtichšie.

V diaľke zapraskali suché vetvičky. Už ani jeden z nás neprehovoril. Boli príliš blízko. A sluch mali priveľmi dobrý. Ak sme chceli prežiť, nesmeli sme na seba zbytočne upozorňovať. Aj tak už určite cítili náš pach.

Trpezlivo som vyčkávala za hrubým kmeňom stromu a zaplavil ma hnev, pretože som začula, ako Sam prešliapol z nohy na nohu a príliš nahlas vydýchol. Načo sem šiel, keď sa bál? Nič také som po ňom nežiadala. Bolo to od neho fakt hlúpe, pretože takto neohrozil len seba, ale aj mňa.

Pomyslela som si, že by tu so mnou ani nebol, keby som ho pred dvomi mesiacmi nezachránila. Našla som ho niekoľko metrov od miesta, kde sme momentálne bývali. Ležal na zemi, z viacerých miest krvácal a bol napoly v bezvedomí. Odtiahla som ho do bezpečia, aby mu Tomáš ošetril rany. Odvtedy mal pocit, že mi to musí oplatiť, a preto ma chcel chrániť. Lenže zvyčajne som chránila ja jeho.

Netušila som, ako sa mu podarilo samému prežiť rok a pol. O svojej minulosti vôbec nehovoril. A ja som nemienila vyzvedať. Veď som predsa sama o sebe nikomu nehovorila, prečo by som to mala potom chcieť od druhých?

Šušťanie nečakane nabralo iný smer. Netvory sa rozhodli zmeniť svoju trasu. Teraz už nemierili k nám. Dnes v noci sa žiadne krviprelievanie konať teda nemalo. Aj tak dobre, bála som sa, že Samuel by urobil nejakú hlúposť a naozaj by nás oboch zabil. Navyše, už i tak bolo dosť zlé, že si na netvory vzal len drobný nôž. Podľa svojich skúseností som vedela, že najúčinnejším nástrojom na ich zabíjanie bola sekera.

Premýšľala som, čo ich vyrušilo. Azda náhodný okoloidúci, ktorý pozabudol, že v noci sú lesy najnebezpečnejšie.

„Cynthia, už teda pôjdeme?“ spýtal sa Sam polohlasne, keď som zadržala dych a započúvala sa do vzďaľujúcich sa zvukov.

Bol to jednoducho korunovaný hlupák. V tej chvíli som nevedela pochopiť, prečo to urobil. Prečo len prehovoril? Znížil naše šance na prežitie. Pretože sa na nás mal nahrnúť celý húf netvorov.

Vždy som ich zabíjala rovnakým spôsobom. Potichu som si odchytila oneskorencov, ktorí šli vždy na konci stáda v dostatočnej vzdialenosti, aby ma ostatní nezačuli. Zabila som ich a ráno sa slnko postaralo o ostatok. Ak sa k nim cez koruny stromov dokázali predrať slnečné lúče. V opačnom prípade sme ich museli zapáliť my.

Začula som, ako zastali a znovu sa rozbehli. Šum sa rýchlo približoval.

„Bež, bež, bež!“ zasyčala som a postrčila doňho, aby sa konečne pohol. Od strachu celkom stuhol. Teraz nám však nezostávalo nič iné, len utekať a dúfať, že to prežijeme.

Sam bol odo mňa síce vyšší, no bežal oveľa pomalšie. Možno kvôli kilám, ktoré mal navyše. Nemala som však čas na to, aby som nad touto skutočnosťou polemizovala. Rýchlo som ho schytila za ruku a šprintovala opačným smerom, ako sa nachádzala naša pivnica. Ak by nás dohnali a zabili, aspoň by nezačuli ostatných. V žiadnom prípade som ich nechcela ohroziť. Pretože za každý zmarený život by som niesla vinu len a len ja. Ak by sa niečo stalo Samovi, aj to by bolo na mojich pleciach, lebo z úkrytu vyšiel iba kvôli mne.

Sam namáhavo dychčal. Už nevládal. Pomaly už ani nepoužíval vlastné nohy a musela som ho za sebou ťahať. Ja som zo seba dávala všetko. Bežala som najrýchlejšie, ako som mohla. Stále som však počula, že boli za nami čoraz bližšie.

Prečo za mnou len lozil? Nemohol radšej spať? Vôbec sa nemal do toho miešať. Najradšej by som ho hneď na mieste zmlátila ako žito.

V okamihu, keď som zbadala dieru v koreňoch stromov, som dospela k rozhodnutiu, že ak sa Sama čoskoro nezbavím, nebudem mať šancu na záchranu nás oboch.

Rýchlo som sa obzrela. Na chvíľu sme sa im stratili z dohľadu, pretože sme vbehli do hustého krovia.

„Zalez si tam a buď potichu!“ zašepkala som naliehavo a vložila do svojich slov čo najviac hnevu, aby ma poslúchol. Teraz som si pripadala, akoby bol môj mladší brat. Len som dúfala, že ma mienil počúvnuť, pretože ako som vedela, mladší bratia s obľubou nepočúvali staršie sestry. Koľké šťastie, že sme v skutočnosti neboli v príbuzenskom vzťahu. Snáď sa len znovu neplánoval hrať na hrdinu.

Takmer okamžite tam zmizol a nebolo ho viac vidieť. Hneď som vedela, že ja sa tam už nezmestím. Okrem toho, keby ma nikde nevideli, mohli by začať vetriť naokolo a našli by nás.

„Ani slovo!“ povedala som pre istotu ešte raz, a potom sa rozbehla preč.

Robila som hluk, aby som mala istotu, že ma budú nasledovať. No oni zacítili Sama. Alebo možno len začuli jeho zrýchlený dych.

Keď mi to došlo, zastala som a začala vrieskať. Netušila som, čo to do mňa vošlo. Zvyčajne som nepochybovala o tom, že vo mne skutočne neboli žiadne samovražedné sklony, ale teraz som si dokazovala pravý opak. Napokon som teda nebola taká ľahostajná voči smrti ostatných, ako som si doteraz myslela a nestalo sa zo mňa zviera. Pretože som rozhodne nechcela, aby zomrel. I keď sa ukázalo, že jeho mozog mal veľkosť slepačieho vajca. „Hej!!! Tu som! Poďte si po mňa, nenažraté beštie!“

Zabralo to. Všetku ich pozornosť som presmerovala na mňa a rozbehli sa.

Došľaka. Toto som ale veľmi nedomyslela. Bola som len niekoľko metrov od nich. Kožu na rukách som mala celú dodriapanú od tŕňov a tiekla mi čerstvá krv. To ich ešte viac podráždilo a zvýšili rýchlosť. Začali nepríčetne vrešťať. Ten zvuk sa mi zabáral až do kostí a trhal mi ušné bubienky.

Som mŕtva, pomyslela som si, keď som sa potkla na konári a zletela na zem. Sekera, ktorú som dovtedy zvierala v ruke, mi vyletela a dopadla niekoľko metrov odo mňa.

Začala som sa plaziť po zemi, aby som na ňu dočiahla, lenže vtedy niečo cvaklo.

Do nohy mi vystrelila ostrá bolesť. Hneď som vedela, že som ňou nabrala pascu, ktorú som sem sama dala. Pôvodne mala chytiť nejaké zviera, z ktorého by sme sa všetci najedli.

Aká to bola len irónia... Chytila som sa do vlastnej pasce. Bolesť mi vystreľovala až do stehna. Nemohla som sa viac hýbať, pretože pasca mi to nedovoľovala. Krátkym lanom bola pripevnená k stromu.

Netvor sa mi suchou pokožkou obtrel o obnažený členok a pazúry ponoril do krvi, ktorá vsakovala do hliny. Keď sa jeho telo znova ošuchlo o moju pokožku, napadlo mi, že by po mne mohol liezť had a nepoznala by som rozdiel. Prsty som zaborila do zeme. Pripravovala som sa na bolesť, ktorá mala nastať, keď sa pustia do svojej večere.

Bolo mi zo mňa zle. Správala som sa ako zbabelec. Vzdala som sa vopred, bez boja. Takto som to predsa nikdy neplánovala. Vždy som si predstavovala, že keď nadíde môj čas, budem zubami-nechtami bojovať. Nechcela som im to uľahčiť. Lenže v mojich predstavách som nikdy nemala smrť na dosah ruky. Myslela som si, že budem odvážna a vysmejem sa jej do očí. No v skutočnosti som len napoly ležala, lakťami sa podopierala o zem, sykala od bolesti a so zatvorenými očami čakala, kým sa všetko skončí.

Lenže nestalo sa tak. Ktosi nedopustil, aby som dnes zomrela a kúpil mi tak ešte nejaký čas na Zemi. Začula som zapískanie a odrazu vedľa mňa dopadlo netvorovo telo. Chvíľku sebou ešte mykal, v hrudi mal zabodnutý šíp, ktorý ho zasiahol do srdca, a pomaly sa vedľa neho rozširovala čierna kaluž krvi.

Kapitola 2

Najskôr som si myslela, že sa mi to len zazdalo. Že od bolesti som začala mať halucinácie. Lenže stalo sa to znova...

Obrátila som sa na chrbát a zbadala tmavú siluetu človeka, ktorý sedel na hrubom konári a šípmi zneškodňoval ostatných protivníkov. Nemohla som nič robiť. Len bezmocne ležať a dívať sa, ako pomaly jeden za druhým padajú na zem.

O chvíľu sa mu minuli šípy. Ladne zoskočil na zem a spoza opaska vytiahol šikovnú sekeru. Rýchlosťou blesku sa zaháňal na podráždené netvory. Zanechával za sebou chladnúce telá bez hláv. Z vlastnej skúsenosti som vedela, že to bol najjednoduchší a najrýchlejší spôsob, ako ich zneškodniť. Kedysi ľudské krky sa vplyvom mutácie zosušili a predĺžili. K ich odseknutiu nebola potrebná veľká námaha.

S omámením som sledovala jeho boj. Správal sa tak prirodzene. Akoby práve robil to, na čo bol stvorený. Dokonca mu nerobil problém ani ich obrovský počet. Ani zmysly, ktoré mali lepšie než on. Teraz mi pripadalo zaťažko tomu uveriť. Vyzerali len ako bezmocné bábky, ktorým poodsekával ich lanká. Veľmi som pochybovala, že ja som pri boji vyzerala rovnako. Skôr to bola len chabá napodobenina.

Keď sa na zem zložil aj posledný z netvorov a v lese zavládlo ticho, obrátil svoj zrak ku mne. Aj z takej diaľky som videla, že z tváre mu bolo vidieť len oči. Ostatok mu zakrývala čierna šatka a kapucňa.

Nečakane sa ma zmocnil strach. Vedela som prečo. Ak mu nerobilo problém zneškodniť možno aj tri desiatky netvorov, prečo by to so mnou malo byť inak? Ale na druhej strane... Keby ma chcel vidieť mŕtvu, šiel by ďalej a nezastavil by sa len preto, aby mi zachránil život.

„Čo chceš?“ spýtala som sa. Chcela som znieť sebavedome, no môj hlas bol roztrasený. Najmä kvôli bolesti, ktorá sa mi s pulzovaním šírila telom.

Kľakol si ku mne. Už predtým som podľa výšky a mohutnosti tela tipovala, že išlo o muža. A keď si zložil šatku a kapucňu, potvrdilo sa mi to.

„Čo chcem?“ zopakoval po mne otázku a na tvári sa mu usadil pobavený výraz. Zvláštne. Predstavovala som si, že z neho bude vyžarovať temnota a chlad. No on si namiesto toho zo mňa uťahoval. „Potrebovala si pomoc. Mimochodom... nemusíš ďakovať.“

Nemusíš ďakovať. Povedal to tak nadradene. Akoby na neho nik nemal. „Ani nebudem,“ zavrčala som.

Nevšímal si moju jedovatú odpoveď. „Pozrime sa, čo to tu máme.“ Ukázal na moju nohu a začal skúmať poranenie. Krvácal mi členok. A vôbec som to nezlepšila, keď som sa pokúsila pohnúť. Od bolesti som znovu zasyčala.

Keď sa pokúsil odstrániť pascu, zjojkla som od bolesti, pretože mi ju zaboril viac do mäsa.

Prevrátil očami, keď mi z úst vyšlo ďalšie zasyčanie. Nemohla som sa tomu ubrániť, veľmi to bolelo. Schmatla som ho za ruku. „Už sa toho nedotýkaj, prosím!“ Išla som sa zblázniť od bolesti.

„Vydrž ešte. Nie si predsa padavka, nie?“ Pokúsil sa ešte raz otvoriť pascu. Trošku ju poodchýlil, no potom sa mu vyšmykla a znovu sa zaklapla.

Vykríkla som a ukázala na lano, ktoré bolo pripevnené o strom. „Odsekni ho! Hneď!“

Nadvihol obočie a pozrel na moje prsty, ktorých nechty sa mu zaborili do zápästia. Uvoľnila som zovretie a snažila sa zhlboka dýchať. Pred očami sa mi zjavovali čierne škvrny. Premáhala som sa, aby som neodpadla. Na moje prekvapenie urobil tak, ako som mu povedala. Avšak, nepripadal mi ako typ človeka, ktorý prijíma od niekoho rozkazy.

„A čo chceš robiť teraz, Nikita?“

Chcela som mu venovať úsmev, z ktorého by ho určite zamrazilo, no namiesto toho sa mi na tvári objavila len bolestná grimasa. „To už nie je tvoja starosť.“ Kývla som rukou, aby sa stratil. „Choď už. Nemusíš tu pri mne stepovať a priživovať sa na mojej bolesti.“

„Dobre, fajn,“ odvrkol a naozaj sa pobral preč.

Vydýchla som si a zohla sa k nohe. Nazberkala som si látku košele, zodvihla ju hore a odhalila tak moje brucho. Chuchvalec som si strčila do úst a zahryzla sa do nej. Potom som začala pomaly a opatrne odstraňovať pascu.

Z úst mi vychádzali tlmené výkriky a ešte viac sa mi zatmievalo pred očami. Konečne sa mi to podarilo. Možno som nestratila priveľa krvi, ale od bolesti sa mi krútila hlava. Preto keď som sa postavila na nohy, okamžite som stratila rovnováhu. Dopadla som rovno na kmeň stromu a zviezla sa na zem.

„Áno, zvládaš to naozaj excelentne,“ arogantne sa ozval môj nedávny záchranca a napriahol ku mne ruku.

„Daj mi pokoj!“ Malátne som sa znovu postavila na nohy. Tentoraz som sa aspoň okamžite nezviezla na zem, pretože som sa pridŕžala stromu. Keď som sa naňho pozrela, videla som ho dvojmo.

„Pozri, možno sme nezačali práve najlepšie. No nechcem sa tu zdržovať, preto bolo lepšie, keď som sa správal ako idiot a nezapôsobil na teba...“ Venoval mi namyslený úsmev. Okamžite sa však zatváril vážne, pretože som sa napriahla, aby som mu vrazila päsťou. Neskutočne ma rozčuľoval a chcela som, aby vypadol. Skutočnosť, že ma zachránil, sa mi zdala príliš vzdialená.

Moja ruka však ani náhodou nezasiahla cieľ. Prešla len cez vzduch a keďže som s tým nerátala, stratila som rovnováhu a rútila sa k zemi. Bože, bola som na tom ešte horšie, ako som si pôvodne myslela. Nedokázala som ovládať vlastné končatiny a hlava sa mi krútila, akoby som vypila celú fľašu tvrdého alkoholu.

Muž ma zachytil a opatrne postavil na nohy. Držal ma, kým ja som sa pokúšala trochu sa pozbierať. „Zrejme si na tom dosť zle,“ skonštatoval a razom ho prešli všetky vtipy.

„Nie, nie... som v poriadku,“ zamrmlala som. „Myslím, že dokážem ísť sama.“

Znenazdajky sa za mužom zjavila Samova tvár. V ruke držal obrovský kameň. „Nie, Sam!“ vykríkla som, keď mi došlo, čo chcel urobiť. Ani som netušila, ako bolo možné, že sa tu tak odrazu objavil. Mal predsa zostať ukrytý. Zrejme ale usúdil, že už nastal čas, aby odtiaľ vyliezol.

I keď som však vykríkla, už bolo neskoro. Muž sa síce stihol obrátiť, no s ďalším človekom nerátal. Sam ho tresol po hlave a môj neznámy záchranca sa zviezol na zem.

„Geniálny plán, Samuel!“ povedala som, no keďže som bola mimo, v mojom hlase nepočul hnev, ktorý by tam inak bol.

Nepochopil však ani iróniu, ktorá sa tam v značnej miere nachádzala. „Viem. Ešte šťastie, že ma máš. Ublížil ti? Urobil ti niečo?!“

„Nie.“ Pod prstami pravej ruky som zacítila drsnú kôru.

„Poď, odvediem ťa späť. Musíme odtiaľto zmiznúť. Je v bezvedomí, takže nás nebude sledovať.“

„Sam, keby neprišiel, tak by už bolo po mne. A celkom isto aj po tebe.“ Keď som nad tým tak rozmýšľala, narobili sme priveľa hluku. Ak sme nechceli prilákať ďalšiu skupinku netvorov, museli sme sa odpratať do bezpečia.

Zatváril sa vydesene a pustil kameň na zem. „Takže on... on...? Nechcel ťa zabiť?“

„Nie. Chcel mi iba pomôcť.“

Vošiel si rukami do vlasov a zmocnila sa ho hystéria. „Kriste, zabil som ho!“ Pozrel na mňa. „Zabil som ho?!“

Zvážila som ranu, akú dostal do hlavy a pokrútila hlavou. Hoci v duchu som o tom pochybovala. Musel to byť naozaj poriadny úder. „Dostaňme sa odtiaľto skôr, než sa tu objavia ich kamaráti.“ Hlavou som ukázala na mŕtvoly, o ktoré by sme sa zrejme mali postarať na druhý deň, pretože stromy tu rástli dosť nahusto. Takže slnečným lúčom sa zrejme nepodarí dostať k nim až natoľko, aby ich pozostatky nadobro spálili. A nechcelo sa mi každý deň trpieť tým odporným smradom.

Prikývol a konečne sa spamätal. Pozrel na moju zranenú nohu. „Môžeš kráčať?“

Neodpovedala som mu, iba som sa vybrala späť k našej pivnici.

„Vezmi ho,“ povedala som mu cez plece. Radšej som sa neobracala, aby sa mi nezakrútila hlava.

Cestou späť som neustále zakopávala o korene stromov, no vždy sa mi to podarilo ustáť. Rozpleštila som sa na zemi až tesne pri spustnutom dome.

Počula som žuchnutie na zem – Sam pustil svoj náklad – a potom už kľačal pri mne.

„Si v poriadku?“

Na kolenách sa mi začali tvoriť drobné krvavé škvrny. Dnes som mala naozaj svoj deň. „Prosím ťa, nestaraj sa o mňa a hlavne zavolaj Toma, nech sa pozrie, či náhodou tamten nemá otras mozgu... alebo či nie je mŕtvy.“ Teraz som sa už nemusela starať o to, či spanikári. Len som ho potrebovala popohnať.

Sam prikývol a podišiel k troskám domu. Ako prvý ho objavil Tom spolu so svojou manželkou Alicou a päťročnou dcérou Lindou. Pôvodne ho chcel len prehľadať, či sa v ňom nenachádza nejaké jedlo alebo iné užitočné veci. Namiesto toho našiel rozľahlú pivnicu pod domom. Urobil z nej však obrovskú miestnosť, v ktorej sme teraz všetci bývali.

Trvalo len chvíľku, kým sa pri mne niekto objavil, no už som ani nevedela, kto to bol, pretože som pomaly strácala vedomie. Počula som ešte, ako niekto vyslovil moje meno.

Meno, ktoré som kedysi nenávidela, pretože som sa ním odlišovala od svojich rovesníkov. Veľakrát na mňa kvôli tomu pozerali s nechuťou a mysleli si o mne, že som bola ...

Koniec ukážky