KŇAZ A PSYCHIATER MAX KAŠPARŮ

Nebudem hrať divadlo pred Božou tvárou

(v rozhovore s Martinom Ližičiarom)

Elektronická kniha

KŇAZ A PSYCHIATER MAX KAŠPARŮ

Nebudem hrať divadlo pred Božou tvárou

(v rozhovore s Martinom Ližičiarom)

© BeneMedia

Všetky práva vyhradené.

Žiadna časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná, uložená do informačných systémov ani inak rozširovaná (elektronicky alebo mechanicky) bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

Spoluautor a redakčné spracovanie © Martin Ližičiar

Fotografie © Ing. Matúš Hasil

Jazyková korektúra © PhDr. Alžbeta Mráková

Grafická úprava a sadzba © BcA. Milan Pleva

Tlač: Alfa print, s.r.o.

Druhé, upravené vydanie (2017)

192+8 strán

ISBN 978-80-972587-3-3

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2020

Ak zveríte svoju minulosť psychológovi, naučí vás vytesniť ju zo života. Ak ju zveríte psychiatrovi, predpíše vám lieky na spanie. Ak zveríte minulosť Ježišovi Kristovi, zklikviduje ju.

1.

Vďačím mame, že si ma nechala

Narodil som sa v roku 1950 slobodnej a mladej dievčine. Som jej vďačný, že napriek nátlaku príbuzných nešla na potrat, na tento novodobý bitúnok, ale rozhodla sa pre život a nechala si ma.

To, akými sme dospelými, často súvisí s tým, aké sme mali detstvo. Aké bolo to vaše?

Musím začať tým, že som nemanželské dieťa. Nemám však z toho komplex menejcennosti, pretože aj mnohí slávni ľudia sa narodili ako nemanželské deti. Pocit menejcennosti mala skôr moja maminka. V päťdesiatych rokoch, keď som sa narodil, bola taká mentalita, že má byť svadba, potom dieťa, a ešte sa aj počítalo, či je medzi týmito dvoma udalosťami minimálne deväť mesiacov.

Narodil som sa teda v roku 1950 v Žirovnici (pri Pelhřimove) slobodnej a mladej dievčine. Som jej vďačný, že napriek nátlaku príbuzných nešla na potrat, na tento novodobý bitúnok, ale rozhodla sa pre život a nechala si ma.

Vyrastal som popri nej i pri starých rodičoch a mužský vzor som vyhľadával u svojich príbuzných – u strýka a dedka. Maminka zvládla v týchto podmienkach starostlivosť o mňa veľmi dobre.

Čo ste sa naučili v detstve pre život?

Vyrastal som v prostredí, kde ma neviedli k nejakým hodnotám, okrem všeobecnej ľudskej slušnosti. Boli sme chudobná rodina, bez vzdelania, nikto nebol vyučený. Nepovažujem to však za niečo menejcenné, i keď ma nikto k hodnotám neviedol, a teda ani k náboženstvu.

Toto prostredie by sme mohli nazvať sekulárnym humanizmom – nesmieš podvádzať a musíš sa slušne správať – a duchovný rozmer v tom nebol žiadny. Hovorili mi, čo sa má alebo nemá, nič viac. Vyrastal som v ovzduší, ktoré ma viac informovalo, ako formovalo. Veľmi rozlišujem medzi týmito dvoma pojmami, hoci rozdiel je iba v dvoch písmenkách: informovať a formovať. Je to ale rozdiel zásadný.

V Žirovnici som nastúpil na základnú školu, no bola to typická socialistická škola, bez štipky duchovného. Rovnako stredná škola v Kamenici nad Lipou, kde tiež nebolo o Pánu Bohu ani počuť. Spiritualitou a náboženstvom som teda bol úplne nedotknutý.

Za čo vďačíte svojej mame?

Za to, že si ma nechala, že mi dala dobrý príklad a dobrý vzor, ako sa správať v ľudských vzťahoch i medziľudských situáciách. To, čo je nad tým – vzdelanie a spiritualitu – som neskôr získal mimo domova.

S otcom ste sa pokúšali niekedy stretnúť?

Áno, dostal som sa s ním do kontaktu, keď som mal jedenásť rokov a prišiel sa mi predstaviť. Nemám však na to dobrú spomienku, pretože jedenásťročné dieťa už vie rozlíšiť, čo sa patrí a či je slušné, keď jeho otec opustí tehotnú ženu. Onedlho po našom stretnutí zomrel, nemali sme teda väčší priestor spoznať sa a nadviazať hlbší vzťah. Neviem ho teda charakterizovať povahovo ani nijako inak.

Ako psychiater skúmate zranené duše. Pokúšali ste sa pochopiť konanie vlastného otca, prečo vás opustil, čo ho mohlo k tomu viesť?

Viete, snažil som sa ho pochopiť. Vychádzal asi z okolností, v ktorých žil a akú mal povahu. Iba sa to domnievam, keďže som ho hlbšie nepoznal, že sa tu spojilo jeho sebectvo s ekonomickou stránkou. Mal svoju manželku, s ktorou nemal deti, čiže to bolo bezdetné manželstvo. A bol dobre situovaný, pretože keby si vzal moju mamu, bol by na tom ekonomicky a pracovne omnoho horšie. Nám doma pretekalo cez strechu, dedko a babka mali 90-korunové dôchodky a mama pracovala ako predavačka, kým on žil v pomeroch o dve triedy vyšších. Myslím si, že veľmi nechcel ísť do chudobnejšieho prostredia a mať na starosti navyše ešte syna.

Ako si spomínate na svoje detstvo? Bolo šťastné?

Myslím, že môžem povedať, že moje detstvo bolo pološťastné. Najšťastnejší som bol, keď som ako dieťa vyšiel z nášho dvora k zámku v Žirovnici, plavil som sa loďkou po rybníku a mal som pri sebe najlepšieho kamaráta – nášho psa. A navyše, hral som tam divadlo. Ako malý chlapec som si vymyslel divadelnú hru a pes bol mojím divákom. To bola moja najobľúbenejšia činnosť.

Aké to boli divadelné hry?

Na to si už nespomínam, iba viem, že som si sám kládol otázky
a sám si na ne odpovedal. Televíziu sme ešte nemali, iba rádio
a v nedeľu poobede v ňom vysielali rozprávky, ktoré som rád počúval. Muž, ktorý ich vysielal, ich hovoril sám, tak som ho napodobňoval. Celú divadelnú hru som prednášal sám a môj pes Bojar, ktorý tam sedel veľmi trpezlivo, ma počúval. Toto bolo moje šťastné detstvo – rybník, starí rodičia a mama, pes a divadlo.

A tá druhá – menej šťastná – časť vášho detstva?

No, to bolo tak: Všetky deti mali otca, iba ja som nemal. Všetky deti chodili na výlety, iba ja som nechodil – nebol na to čas, pretože moja maminka stále pracovala, bola na všetko sama. A navyše, mala na starosti ešte svojich rodičov. A preto som nikdy nebol na prázdninách, nikdy sme nešli spolu na výlet ani na dovolenku.

Kedy prišiel prvý duchovný impulz?

Počas strednej školy som bol na návšteve u svojho strýka v Dunajskej Strede na juhu Slovenska. Pamätám si, že som bol v meste a ako som vyšiel z obchodu, začalo intenzívne pršať. Lejak silnel a keďže som išiel okolo kostola a dvere boli otvorené, vošiel som dnu, že počkám, až to prejde.

V tom kostole som však nebol sám. V prednej lavici kľačal kňaz. Bolo to pre mňa zaujímavé a zážitok stretnúť kňaza – pána farára, o ktorom som počúval iba vtipy, že niekto taký je v 20. storočí iba na smiech.

Povedal som si, že si ho trochu preklepnem, drzo som za ním prišiel a spýtal som sa ho, či by sme sa nemohli porozprávať o náboženstve. On bez váhania povedal: „Samozrejme!“ Zavolal ma na faru, ktorá bola vedľa kostola. Dodnes si to živo pamätám, ten kňaz má dnes vyše deväťdesiat rokov a žije v Galante.

Vie tento kňaz, kam až sa ten drzý chalanisko v budúcnosti dopracoval?

Áno, sme stále v kontakte.

Čo sa dialo na fare?

Posadil ma k stolu a ja som čakal, čo sa ma bude pýtať. Pustil gramofón a začal: „Ty si Čech?“ Prikývol som. „A čo to hrá?“ ukázal na točiacu sa platňu. Nevedel som. „Akože nevieš? Ty nepoznáš Dvořáka?“ To meno som poznal, ale skladbu nie. „To je Stabat Mater. Si stredoškolák, takže vieš, čo znamená tento názov v latinčine?“ „Neviem...,“ musel som mu odpovedať.

„A čo vieš?“ „To, čo som sa naučil.“ „To je málo! Človek má vedieť viac, ako to, čo sa učí. Človek si má dávať otázky. A ja ti budem dávať otázky, aby som sa o tebe viac dozvedel.“

Dodnes si pamätám ten rozhovor. Bolo to niečo úžasné. Bol to jeden múdry, rozhľadený, vzdelaný kňaz – taký, akých je málo. Veľká osobnosť. Volá sa Silvo Oravec a dnes je v Domove dôchodcov v Galante.

Čo sa vás vtedy pýtal?

Nechcel sa vtedy so mnou rozprávať o náboženstve, ale o prirodzených veciach: Aké mám plány, o škole, čo chcem robiť, ako chcem pracovať, aké sú moje koníčky. Nikdy dovtedy som sa so žiadnym mužom tak chlapsky a ľudsky neporozprával. Na záver mi povedal: „Ak budeš chcieť ešte niekedy prísť, príď!“

Prišiel som hneď na druhý deň a stále sme sa nedostali k náboženstvu. Stále sme hovorili o živote a čoraz väčšmi sme to rozvíjali. No vôbec sme sa nedotýkali Boha, Cirkvi a náboženských tém. Po troch týždňoch som zistil, že Cirkev nie je to, čo mi ukazovali v škole, čo som videl vo filmoch, ale že toto je skutočný reprezentant Cirkvi – múdry, vzdelaný a noblesný.

A ja som si čoraz častejšie hovoril: Ak je toto služobník Boha, aký je potom Boh? A až vtedy som si začal klásť otázky, ku ktorým ma povzbudzoval. Asi po mesiaci sme prešli v našej debate na život, zmysel života, krásu, pravdu, zlo, odpustenie..., až sme sa dostali na akýsi most medzi svetom, v ktorom som žil, a vierou, na ktorú som sa pýtal. A on ma cez tento most previedol.

Ak by so mnou skočil hneď prvý deň na to náboženské, dopadlo by to veľmi zle. On však mal trpezlivosť a postupne ma k týmto témam priviedol.

Aký bol ďalší náboženský impulz?

V tomto období som začal študovať na vysokej škole a presťahoval som sa kvôli štúdiu stomatológie na internát do Prahy. So Silvom som na nejaký čas stratil kontakt.

Stomatológia bol odbor, ktorý ma vôbec nezaujímal. Boli to však časy, kde fungoval bodovací systém prijímania na vysokú školu a ja som dosiahol určitý počet bodov, pričom som nemohol ísť na všeobecné alebo detské lekárstvo, ale ostala mi stomatológia.

Chceli ste byť lekárom?

Pôvodne som vôbec nechcel tento smer študovať. Ťahalo ma to k literatúre a filozofii, písal som aj poéziu, no dostal som odporúčanie, že básničky môžem písať aj po večeroch, ale mám si nájsť zamestnanie, ktoré ma uživí. No a básnictvo medzi to nepatrilo. Tak som sa rozhodol pre medicínu.

Darilo sa vám v štúdiu?

Býval som na internáte, kde sme žili štyria na izbe. Mám takú vlastnosť, že pri učení potrebujem absolútny pokoj a ticho. A tam sa stále oslavovalo, či už u nás na izbe, u susedov, stále to tieklo a popíjalo sa. S maminkou sme nad tým premýšľali a ona navrhla, že má v Prahe známu, tak sa jej spýta, či by sa to nedalo nejako vyriešiť. Tá pani zohnala byt, ktorý bol prázdny a patril jednej starej žene, ktorá ho držala pre svojho vnuka. Dohodli sme sa, že tam budem bývať ja. Bolo tam ticho a to mi vyhovovalo.

Raz si prišla po dôchodok a spýtala sa ma: „Tak, ako sa ti tu páči?“ Povedal som jej, že som vďačný, že môžem bývať v tom byte, ale nikoho tu nepoznám a cítim sa tam sám. Ona na to: „Dom je už starý, keď sme sa sem sťahovali, boli sme všetci starí nájomníci. Ale tu na chodbe býva jeden mladý chlapec, zájdi za ním...“

V jednu nedeľu som sa teda rozhodol, vybral som sa k susedom a zazvonil som. Otvoril mi Tomáš Halík. On mal vtedy 21 rokov, ja som bol o dva roky mladší.

2.

Zrušený sobáš a manželka zo Slovenska

Kráčal som v nočnej Žirovnici smerom k rybníku. Už zďaleka som počul tiecť vodu a ako som tam stál, ani neviem, ako sa to vzalo, vo vnútri sa vo mne ozval hlas českého básnika, ktorý hovorí: „Proti príťažlivosti zemskej, do výšky volím pád.“

Ako pokračovala vaša cesta viery – po tom, ako ste spoznali Tomáša Halíka?

On mal predo mnou vždy náskok a ja som ho dobiehal. To, že som sa dostal z Dunajskej Stredy do domu v Prahe, považujem za Božie riadenie, pretože tam pokračovala moja cesta obrátenia.

Vďaka Tomášovi som sa zoznámil s ľuďmi ako Oto Mádr, Josef Zvěřina, Bonaventúra Bouše, chirurg profesor Tošovský či astrofyzik Jirko Grygar.

Boli to muži, ktorí mali vieru pod kožou, v hlave i v srdci. (Neboli to iba „chodiči“ do kostola – ako je to zaužívané na dedinách: ľudia tam o viere veľa nevedia, ide o tradíciu a folklór.) Vždy si pri nich spomeniem na apoštola Pavla, ktorý hovorí: Viem, komu som uveril, a som si tým istý.

Ako to pokračovalo ďalej?

Tak, že som študoval a doštudoval zubárčinu.

Aj ste sa venovali tejto profesii?

Kdeže, ja som celý čas vedel, že to nechcem robiť. Pretože zubný lekár je jedna bytosť v troch osobách: tretina umelec, tretina remeselník a tretina lekár.

Medicíne – remeslu sa dá naučiť, ale umeniu nie. Nikdy som nemal na toto povolanie ruky, pretože tam ide o veľmi jemnú a estetickú prácu. Celý čas som si uvedomoval, že by som veľmi trpel ja i moji pacienti. Takže som sa snažil vo štvrtom a piatom ročníku nejako utiecť, ale bolo to náročné: išlo o obdobie, keď bolo všetko plánované a nedalo sa len tak zmeniť štúdium na chirurgiu alebo kožné lekárstvo. Mal som byť pripútaný k stomatológii až do smrti; ešte dnes by som stál na jednej nohe a opravoval zuby.

Počas štúdia ste však prišli do kontaktu aj s pacientmi, je to tak?

Iste, ja som robil resekcie, trhal som – všetko, čo študent musí, pretože ide zo školy rovno do terénu. Vyučil som sa teda, ale nikdy som v praxi so zubami nerobil. Vďaka štúdiu v Prahe som sa však zoznámil so svojou spolužiačkou, no a mala byť aj svadba. Všetko bolo pripravené, šaty ušité, reštaurácia objednaná, náuka absolvovaná. Dokonca sme dostali už jeden či dva svadobné dary od ľudí, ktorí nemohli na svadbu prísť.

No moja budúca manželka vôbec nesúhlasila, aby som po svadbe ďalej študoval a ukončil všeobecné lekárstvo a mohol pracovať v inom odbore. Hovorila, že načo študovať... mám titul, budeme žiť v byte a budeme mať deti. Bola to praktická duša.

Čo sa dialo potom?

Mal som bezsenné noci; čím bližšie bolo k termínu svadby, až som sa rozhodol, že takto svadba nemôže byť.

Koľko dní chýbalo do sobáša?

Čo ja viem? Desať alebo štrnásť.

Keď sa na to pozeráte teraz, bol to podstatný dôvod, aby sa svadba zrušila?

Áno. Ona si totiž neuvedomovala, že ja nebudem vo svojom povolaní šťastný. Bolo jej to jedno. Pre ňu stačilo, aby sme mali obaja prácu – ona ako lekárka na internom, ja ako zubár – a takto sme mali byť obaja spokojní. (Takýchto spokojných ľudí je vo svete veľa.) Nejako by sme to dožili, ja by som si to v práci odvŕtal a všetci tak budeme šťastní. Lenže...

Ja by som šťastný nebol. Hovorila mi: „To si zvykneš!“ Vedel som, že si nezvyknem a že si nechcem zvyknúť.

Pre ňu to bolo také dôležité, že necúvla zo svojej požiadavky?

Preto som nastúpil ako stredný zdravotnícky káder do psychiatrického ústavu vo Veľkých Levároch.

Prečo práve tam?

Už to bolo jasné?

Ako ste to zvládli?

Aké to malo pokračovanie?