Viktória Drgoncová

Mračná Urdisu

(druhá časť trilógie Nepriatelia Urdisu)

Ukážka z elektronickej knihy

© Viktória Drgoncová, 2018

© obálka: Sabína Szabová, 2018

© korekcia, editorské úpravy: Mária Danihelová, 2018

Art Floyd, s.r.o., Karpatské námestie 10A, 831 06 Bratislava

kancirova@vydaf.sk, www.vydaf.sk

1. elektronické vydanie

ISBN 978-80-89889-43-3 (epub)

ISBN 978-80-89889-44-0 (mobi)

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2020

Venujem najlepšiemu dedovi na svete,

ktorý by po mňa prišiel aj na koniec sveta, keby som to potrebovala.

Kapitola 1

Hladkala som dieťatko po chrbte a čakala, kým príde Tamara. Keby som si cez plece prehodila nejakú látku, vyvarovala by som sa bielej škvrny, ktorá na ňom vznikla. Keď malá vydala divný zvuk, myslela som si, že sa len zasmiala, ale pohľad na jej tvár ma z tohto omylu vyviedol. Ústa mala celé od vyvráteného mlieka, čo by ma možno znechutilo, keby som sa nepozrela do jej krásnych modrých očiek. Zasmiala som sa, utrela jej rukávom zvyšky mlieka z tváre a prehodila si ju na druhé plece.

Odkedy sme sem prišli, ubehli sotva dva týždne, no i tak sa mi zdalo, akoby prešlo oveľa viac času. Zoznámila som sa s množstvom nových ľudí a taktiež som sa naučila veľa o mieste, kde sme žili.

Najskôr som bola veľmi sklamaná. Čakala som, že budú mať lepšie zabezpečenie. Namiesto toho som našla obyčajnú budovu, do ktorej presťahovali potrebné vybavenie, aby tu prežilo viacero ľudí. Predný vchod nechránila žiadna bariéra, ktorá by ľuďom sťažila dostať sa k nemu, autom sa dalo bez ťažkostí prejsť až k vstupným dverám. Vzadu bol síce plot, ktorý oddeľoval pozemok od lesa, ale keby na nás zaútočili netvory, nedal by im veľmi zabrať. Keď sa dokázali v priebehu pár sekúnd vyšplhať na stromy, plot, na ktorom sa dalo poľahky zachytiť, by pre nich bol detskou preliezačkou. Navyše, pod zemou mali spleť tunelov, takže by sa popod plot mohli aj podhrabať.

Okrem toho, myslela som, že tu bude elektrina. Predsa chceli bojovať proti Urdisu a ostatným budovám, ktoré elektrinu mali. Ako ich chceli poraziť, keď vyspelosťou techniky boli ďaleko za nimi? Nemohla som však byť natoľko nevďačná. Voda tu tiekla a keďže sa celé dni v budove kúrilo, dalo sa sprchovať v teplej. O zbraniach sa tiež nedalo povedať, že by ich tu bolo veľa. Mali síce celkom slušne zásobenú zbrojnicu, ale ich výzbroj nemohla Urdisu v žiadnom prípade konkurovať. Žiadne samopaly či granáty, iba pooškierané pištole so zásobníkmi.

No i napriek všetkým nedostatkom, i napriek tomu, že by sa mi to možno predtým zdalo nemožné, s príchodom na toto miesto sa všetko zmenilo. Už po prvom dni mi prestalo záležať na tom, či mali dostatok prostriedkov na to, aby porazili Urdis. Neprišlo mi to podstatné. Ak by aj Urdis nepadol, mňa sa to už netýkalo. Bola som tu a nemienila som sa tam vrátiť. Odrazu sa mi zdalo, akoby Urdis patril do života niekoho iného. Akoby sa osoba, ktorej sa to všetko udialo, skryla kamsi hlboko vo mne. Vedela som, že sa mohla v prípade nutnosti opäť vynoriť na povrch. No teraz, v čase relatívneho pokoja, uvoľnene driemala a dopriavala si toľko očakávaný odpočinok. Chcela som, aby to tak ešte zostalo.

Nie, dva týždne určite neboli veľa. Pre niekoho iného. Pre mňa však znamenali dosť na to, aby som si ich vážila.

Po zvyšok skupiny, ktorá zostala v Emminom a Líviinom dome, sa vrátil Marek, Áron a Juro dva dni po našom príchode na toto miesto. Bez toho, aby som o tom vedela. Ráno som sa zobudila, a keď som chcela Árona nájsť, nikde nebol.

No nevrátili sa všetci. Prišiel len Samuel, Daniel s dcérou Jankou, Karolína, Henrich, Ted a Andrea. Emma s Líviou a Katkou nechceli opustiť svoj domov. A Tomáš so svojou rodinou zostali tiež. Chápala som, že sa báli ďalšej zmeny. Ale zároveň mi bolo tiež ľúto, že ma Áron nevzal s nimi. Možno by som ich presvedčila. Aj keď som nemala právo na to, aby som niekoho do niečoho nútila. Tomáš bol hlavou rodiny a ak si myslel, že to pre nich bolo najlepšie, nemohla som proti tomu nič namietať.

„Čo by si mi chcela povedať?“ prihovorila som sa malej a prstom jej brnkla po nošteku.

Usmiala sa na mňa a odhalila prvé zúbky v širokom úsmeve. Z hrdla sa jej predralo zapišťanie.

„Povedz mi niečo,“ prehovorila som opäť, no to k nám už kráčala Tamara, aby si ju vzala späť.

„Vracala?“ spýtala sa, keď si všimla moje plece.

Prikývla som a malú Adelku, ktorá dostala meno po Tamarinej mame, jej vložila do náručia. „To nič. Pôjdem sa prezliecť.“ Vstala som a opatrne si vyzliekla sveter, aby sa mi zvyšky mlieka nedostali do vlasov.

Spočiatku ma šokovalo, že moja najlepšia kamarátka mala dieťa. Keď ku mne v deň nášho príchodu pribehla, aby sa so mnou zvítala, Braňo pomalými krokmi podišiel k nám. V náručí držal ich malý poklad a predstavil mi ho so slovami: „Cynthia, toto je Adelka. Naša dcérka.“

Keď som naňho len vyjavene civela, dodal: „Teda, chcel som povedať moja a Tamarina. Nie moja a tvoja...“ Odkašľal si a očervenel.

Tamara sa rozosmiala a v očiach mala stále slzy z nášho opätovného zvítania sa. „Myslím si, že to pochopila hneď. Len je prekvapená, že sme sa dali dokopy a máme spolu dieťa.“ Znovu ma objala okolo krku a pošepla mi do ucha: „Chlapi.“

„Gratulujem. Vám obom,“ odvetila som, keď som sa konečne zmohla na slovo. Skutočne som im priala šťastie. Iba som potrebovala chvíľku, aby som to strávila. Keď som z domu videla vyjsť Braňa, na jazyk sa mi drali výčitky. Chcela som počuť vysvetlenie, prečo ma odviedol do Urdisu. Chápala som, že nechcel riskovať, že by som sa mu opäť stratila, ale nedávalo to zmysel.

Zároveň som však cítila, že nebol vhodný okamih na to, aby som mu to všetko vytmavila. Preto som radšej mlčala a snažila sa prehltnúť horké slová, ktoré som zatiaľ nevyslovila.

Keď mi Tamara venovala ďalší zo svojich úsmevov a prikázala Braňovi, aby ma nechal popestovať si malú, spomenula som si na to, ako sme si odjakživa plánovali, že kočíkovať budeme spolu. A odrazu bola mamina len z nej. Pravá, nefalšovaná. A ja som dieťa nemala v pláne ani náhodou.

„Ak by si stretla Braňa, pošli ho za mnou.“ Tamarin hlas ma prebral zo zamyslenia.

„Rozkaz,“ odvetila som položartom a pohladila malú po líčku. Chcela som sa vydať do práčovne, ale na moje prekvapenie, podišla k nám Maja.

Ruku mala položenú na vypuklom bruchu a s láskou sa pozrela na drobčeka, ktorý už spokojne odfukoval v Tamarinom náručí. Potom sa na nás neisto usmiala. V očiach som jej videla aj mierne rozpaky. Tie však hneď ustúpili preč a na ich miesto sa dostavili obavy.

„Mohla by si ísť so mnou?“ spýtala sa ma opatrne.

Prikývla som a snažila sa tváriť čo najpriateľskejšie. Vzťah medzi nami nebol práve najlepší. Stále som si totiž myslela, že ma trochu upodozrievala z toho, že som jej chcela uchmatnúť otca jej dieťaťa. Aj preto som sa v jej prítomnosti zdržiavala v Áronovej tesnej blízkosti a ak bol v miestnosti Marek, jeho smerom som sa nepozrela ani raz. Možno práve preto ma oslovila. Konečne si uvedomila, že o krádež Mareka som sa nepokúšala.

„Vieš, je mi hlúpe takto ťa otravovať, ale neviem, za kým iným mám ísť,“ prehovorila, keď sme spoločne vyšli na chodbu.

Sveter som si čistou časťou prehodila cez predlaktie a pozrela sa na ňu. „Pokojne mi to povedz, nech už ide o čokoľvek.“

„Navyše som prišla za tebou, pretože viem, že medzi tebou a Marekom niečo bolo a...“ nadýchla sa a ja som zasa prudko vydýchla.

„Ak ide o toto,“ začala som, „nikdy sme sa o tom vlastne nerozprávali. Ale chcem, aby si vedela, že to nič neznamenalo. A nič sa medzi nami nestalo.“ Tárala som ako zmyslov zbavená. „Obaja sme vtedy boli sami a...“ stíchla som, pretože som na Majinej tvári uvidela rozpaky.

„Nechcela som rozoberať to, čo medzi vami bolo. Marek mi o tom povedal, no viac nechcem počuť. Chápem to. Mal právo na to, aby si niekoho našiel. Vôbec nevedel, čo sa so mnou stalo a času ubehlo tiež dosť.“

Radšej som odvrátila tvár, lebo som sa necítila príjemne. „Tak čo potom odo mňa potrebuješ?“

„Marek sa ešte nevrátil,“ hovorila potichu. „Mám oňho strach. Dosť sme sa kvôli jeho odchodu pohádali. Nechcela som, aby išiel.“

„Neboj sa,“ povedala som opatrne. Nebola som si celkom istá, ako som sa k nej mala správať. Snažila som sa ju aspoň slovami upokojiť. Tehotným ženám stres neprospieval. Bábätkám už vôbec nie. „Som si istá, že sa mu nič nestalo. Vieš, že sa o seba dokáže postarať. Tam vonku,“ rukou som mávla smerom k oknám, „sa môže vyskytnúť všeličo. Nikdy sa nedá presne odhadnúť čas, kedy sa vrátia. Drobné zdržanie nemusí hneď znamenať, že na nich niekto zaútočil,“ dodala som, keď som videla, že starosti z jej tváre nemizli.

Pozerala mi do očí, akoby sa odtiaľ snažila vyčítať, či som jej náhodou neklamala. „Asi mi nezostáva nič iné, len veriť tvojmu úsudku. Stále mám ale zlý pocit. Zisťovala som od Lucky, či sa im neozvali cez vysielačky. No povedala mi, že všetko je v poriadku. Mne sa však zdalo, že predo mnou niečo zatajovala. Preto som myslela, že keď oslovím teba, tak by si mohla zistiť viac. Poznáš Mareka a záleží ti na ňom.“

Poškriabala som sa na čele a zahryzla si do pery. „Ak ti Lucia povedala, že je to v poriadku...“

„Myslím, že mi klamala,“ odporovala mi. „Tebe povedia pravdu. Som si tým istá.“

„Ak ti to urobí radosť, pôjdem za Áronom a spýtam sa ho, či náhodou nevie, čo sa deje.“ Odmlčala som sa, pretože som mala odrazu pred očami našu raňajšiu výmenu názorov. S úľavou som si vydýchla, pretože mne sa ho podarilo presvedčiť, aby s nimi nešiel. „Keď sa dozviem niečo nové, prídem ti povedať,“ dokončila som a konečne sa vybrala do práčovne.

Prešla som len pár krokov, keď som stretla Koru, ktorá v rukách niesla kôš naplnený špinavou bielizňou. Po boku jej skackala Janka a čosi si pospevovala. „Tu si,“ oslovila ma a v očiach sa jej zračila spokojnosť. „Aspoň mi pomôžeš. Zatiaľ mi každý, koho som stretla, len prihodil niečo do koša a pokračoval ďalej, akoby sa nechumelilo,“ sťažovala sa mi.

„Prepáč.“ S výrazom absolútneho neviniatka som jej pridala na kopu môj sveter a rýchlo sa uhla v prípade, že by sa po mne zahnala.

„Tak ešte aj ty!“ zafrflala otrávene. „To si zapamätám.“

„Neboj sa, ja ti pomôžem, teta Kora.“ Počula som Jankin hlas.

„Áno, moja. Aspoň ty si sa na mňa nevykašľala,“ povedala a vtisla jej bozk na líce.

„Prepáč mi, Kora, no ponáhľam sa za Áronom. Od rána som ho nevidela.“

Prevrátila očami. „To je veľmi dlhá doba. Neviem, či by som to na tvojom mieste prežila. Zopár hodín bez svojho drahého. Katastrofa!“

Keby pri nej nestála Janka, asi by som neodolala a zarypla si do nej tiež. Nech sa akokoľvek snažili o nenápadnosť, všimla som si, že medzi ňou a Danielom to poriadne iskrilo. A Kora sa akosi prirýchlo prestala zaujímať o ostatných mužov.

„Veru, katastrofa.“ Rýchlo som zbehla po schodoch na prízemie. Napokon som vybehla zadným východom von.

Dnes nebolo až tak mrazivo ako včera, no i tak som mala pocit, že mi chladný vzduch prenikol pod šaty v momente, ako som sa objavila na pozemku za domom. Z lesa práve vystúpili muži, vracali sa z lovu. Mal byť medzi nimi aj Áron, ale nikde som ho nevidela.

Vykročila som teda naproti Henrichovi, pretože on bol jediný, ktorého som medzi ostatnými poznala. Už z diaľky som videla, že kráčali s prázdnymi rukami. „Nič ste nechytili?“ spýtala som sa, no nečudovala som sa tomu. Čím viac ich bolo, tým viac hluku robili a vyplašili všetku zver.

Narovnal si premrznutý chrbát a namiesto toho, aby mi priamo odpovedal, sa len s miernym úsmevom spýtal: „Čo odo mňa potrebuješ?“

„Nevieš, kde je Áron?“

„Odpojil sa od nás o čosi skôr. Spomínal niečo o skupine šesť. Zrejme sa chcel ísť poinformovať, či sa neozvali.“

Prikývla som, poďakovala mu, rozbehla sa dovnútra a následne do miestnosti s potrebným vybavením, v ktorej som bola zatiaľ iba dvakrát. Prvý raz pri úvodnej prehliadke priestorov a druhý raz, keď si ma tam zavolali, aby so mnou prebrali Urdis. Stále sa pokúšali zistiť, prečo ma riaditeľ chcel dostať. Nevedela som to ani ja, preto som im túto informáciu neposkytla.

Po mojej záchrane z Arnisu stiahli všetkých svojich ľudí z ostatných budov. Bolo príliš riskantné, aby tam zostávali. Nemohli si dovoliť nechať ich tam, pretože po tom, čo sa stalo, mohli začať s dôkladným prešetrovaním. A ľahko by objavili ľudí, ktorých tam nastrčili.

Prekvapilo ma, keď som zistila, že sa vzdali svojich očí a uší, i keď nebolo isté, že by ich odhalili. Asi im naozaj záležalo na svojich ľuďoch. Považovala som to za dobré znamenie.

Kým som utekala chodbou, topánky mi buchotali po dlážke. Hrozilo, že tá normálnosť, ktorá doteraz vládla v mojom živote, by sa vytratila. Nenahovárala som si, že by sa mi naveky darilo udržať Árona za týmito stenami. Len som myslela, že sme si zaslúžili pokojné dni, ktoré by sme využili okrem iného aj na to, aby sme si spravili poriadok v tom, čo sme k sebe vlastne cítili.

S každým ďalším dňom som mala čoraz silnejší pocit, že sa to všetko udialo len v mojej hlave. Aspoň Áron sa väčšinu času tváril, akoby sa skutočne nič nestalo.

Keď som sa prvé ráno prebudila v jednej izbe so Seanom, len som ležala na boku, hľadela na spiaceho brata a snažila sa uveriť tomu, že bol naozaj pri mne. Že som ho po toľkom čase konečne našla. Usmievala som sa a zadržiavala slzy, ktoré sa mi tlačili do očí. Sľúbila som si, že už bolo sĺz dosť. Okrem toho som považovala za otravné, keď ma chladili na tvári a musela som ich neustále utierať.

Kochala som sa pohľadom na jeho pokojnú tvár, no napokon som potichu vstala, obliekla si mikinu a vyšla z izby. Chcela som bližšie spoznať miesto, kde tak dlho býval.

Práve som si zapla zips, keď sa dvere kúsok odo mňa otvorili a na chodbu vyšiel Áron. Zatiaľ si ma nevšimol, pretože bol ku mne obrátený chrbtom. Zatvoril za sebou a vykročil chodbou, preč odo mňa.

Odkašľala som si, aby som na seba upútala pozornosť. „Dobré ráno,“ pozdravila som ho, keď na mňa pozrel.

Len mi kývol hlavou, akoby to malo stačiť. Potom pokračoval v chôdzi.

Pootvorila som ústa, ale rozhodla som sa to nenechať len tak. „Počkaj predsa,“ vyhŕkla som a rýchlymi krokmi som sa blížila k nemu. Čosi nebolo v poriadku. Odrazu bol ku mne príliš chladný. Len stál na mieste a čakal, kedy k nemu sama prídem. „Stalo sa niečo?“ Chytila som mu ruku, ale odtiahol sa. O krok som cúvla. Cítila som sa, akoby ma práve udrel.

„Potrebuješ niečo? Ponáhľam sa.“

Pulz sa mi zrýchlil. „Áron,“ začala som, ale čosi v jeho očiach ma prinútilo stíchnuť. Zaťala som ruky v päsť a skúsila to opäť. „Myslela som, že sa,“ chcela som povedať ľúbime, ale akosi mi to nešlo na jazyk, tak som miesto toho doplnila, „máme radi.“

„Cynthia, naozaj sa ponáhľam,“ trval na svojom. „Ak nemáš niečo dôležité, potom...“ Pozrel smerom, ktorým kráčal, kým som ho nezastavila.

Udivene som naňho pozerala a odolávala som nutkaniu uštipnúť sa. Snívalo sa mi? Rozochvelo sa mi celé vnútro, keď som pomyslela na to, ako ma len pred pár hodinami bozkával. A teraz predo mnou stál niekto úplne iný. Niekto, koho som vôbec nepriťahovala.

„Takže ty sa ponáhľaš, áno?!“ zvýšila som hlas. Potrebovala som nejako vyventilovať zlosť, ktorá sa vo mne hromadila. A zároveň nedať najavo, ako sa ma dotkol jeho chladný prístup.

Nereagoval. Len sa pozeral inam.

Zrýchlene som dýchala, v ušiach mi hučala krv. Nepremýšľala som jasne, keď som doňho celou silou strčila. Akoby to k niečomu bolo. Stál na mieste, nepohol sa ani o centimeter. „Seriem na teba!“ Chcela som znieť rozhodne, ale namiesto toho som mu len ukázala, ako veľmi ma ranil.

Znovu som doňho strčila v túžbe vidieť, ako stratí rovnováhu. Keď som sa toho nedočkala, naplnená všemožnými emóciami som sa otočila na odchod.

Vtedy ma schmatol za lakeť a zastavil ma. „Nechcel som ti ublížiť,“ prehovoril pokojne.

„Pusť ma,“ zavrčala som. Chcela som odtiaľ čo najrýchlejšie zmiznúť, aby som si zachovala zvyšky dôstojnosti, ktoré mi ešte zostali.

„Prehnali sme to,“ pokračoval. „Vyznali sme si lásku priskoro. Nepopieram, že medzi nami čosi je, ale o láske sa ešte nedá rozprávať. Slová, ktoré som ti povedal... nechal som sa ovládnuť emóciami. Musíš sa do mňa vcítiť. Stála si tam, vylievala si mi svoje srdce. Cítil som povinnosť tiež niečo povedať.“

Neveriacky som krútila hlavou. „K ničomu som ťa nenútila,“ hneď ako som to vyslovila, uvedomila som si, že som tak celkom nemala pravdu.

„Sme dvaja dospelí ľudia, mali by sme sa správať rozumne. Jednoducho sme pochybili, to je celé.“

„Pochybili?“ Ovládla som sa, aby som to slovo naňho nezrevala. Cítila som sa ponížene. A zhoršovalo sa to každou sekundou, ktorú som strávila v jeho prítomnosti.

Áron si ma otočil k sebe. „Pozri sa na mňa!“ prikázal mi, keď som pohľadom hypnotizovala stenu za ním. Zaťala som zuby a zadívala sa mu do očí. „Chcem len, aby sme spomalili.“ Z pleca mi odhrnul vlasy. „Sľúb mi, že nad všetkým porozmýšľaš s chladnou hlavou. Nechcem, aby to s nami dopadlo tak, ako to dopadlo medzi Marekom a tebou. Keď sa dáme dokopy, chcem, aby si si tým bola istá. Nie aby náš vzťah vznikol dôsledkom rozbúrených emócií.“

Moje telo sa pomaly upokojovalo. Myseľ sa mi vyjasňovala a hoci ma zlosť ešte úplne neopustila, pochopila som, že mal pravdu. Rýchlo som teda prikývla a utiekla od neho preč, aby som sa znovu neznížila k detinskému správaniu.

Keď som na tú noc teraz spätne myslela, zmocňovali sa ma len rozpaky. Keby som mohla vrátiť čas, zrejme by som zo seba nikdy nevypustila žiadne zo slov, ktoré som mu adresovala, a namiesto toho ho len pobozkala. Potom by to medzi nami bolo uvoľnenejšie. No keďže minulosť sa ovplyvniť nedala, sústreďovala som sa aspoň na prítomnosť a snažila sa konflikty medzi mnou a Áronom zredukovať na minimum.

Bola som na mieste. Čo najmiernejšie som otvorila dvere, hoci by som ich najradšej rozrazila. Nakukla som dnu a srdce sa mi upokojilo, keď som ho uvidela v strede miestnosti. Dlaňami sa opieral o stôl a na tvári mal sústredený výraz.

„Čo sa deje? Nastali nejaké problémy?“ spýtala som sa opatrne a ruku som mala stále položenú na kľučke.

„Poď dnu a zatvor dvere,“ prikázal mi Tibor, muž, ktorý to tu viedol.

Poslúchla som ho a podišla o čosi bližšie. V miestnosti stáli po boku Árona Daniel a Braňo. Na stoličke sedel Juro a snažil sa vysielačkou spojiť s ostatnými. Za jeho chrbtom sa nachádzala Lucia a dlaň mu položila na plece.

„Skupina šesť, tu základňa. Ozvite sa, prepínam,“ povedal Juro do vysielačky, no odpoveďou mu bolo len šumenie.

Zamračil sa a začal manipulovať s veľkým prístrojom na stolíku. Stláčal rôzne gombíky a stále opakoval tie isté slová, len s niekoľkosekundovými intervalmi. Odpoveď zostávala rovnaká.

„Snažíme sa s nimi spojiť už vyše hodiny. Neúspešne,“ informoval ma Tibor.

Na Áronovej tvári sa usídlil zamyslený výraz. Odkedy som vošla do miestnosti, poriadne na mňa ani nepozrel.

Zahryzla som si do spodnej pery, no napokon som sa ozvala: „Čo máte v pláne urobiť?“

Tibor pokrčil plecami. „Potrebujem viac informácií, potom zvážim ďalší postup.“

Braňo s Danielom hľadeli na mňa, no Áron zamyslene pozoroval vysielačku, ktorá nám momentálne bola asi na dve veci.

Znepokojovalo ma, že sa neozývali. Určite to nebolo dobré. Bola som si istá, že ak by skupina iba meškala, nahlásili by vzniknutý problém a informovali by o svojich nasledujúcich krokoch. Nemohla som sa zbaviť myšlienok na to, že sa stalo niečo zlé.

Maja sa nemýlila, keď sa domnievala, že jej tajili pravdu.

Juro sa pokúsil o spojenie. Opäť nič.

„Pôjdeme tam,“ prehovoril odrazu Braňo.

Zhlboka som sa nadýchla. Čakala som to. Vedela som, že nebude sedieť na zadku, kým sa vrátia. Pretože by sa vrátiť nemuseli.

Áron pri tých slovách konečne zodvihol zrak od prístroja a pozrel na mňa. Kým som ho očami prosila, aby to nerobil, vysielačka zachrčala.

„... li... na... bo...“

Juro rýchlo pohyboval prstami. Chytal lepší signál.

Ja som zatiaľ napäto pozerala na prskajúcu vysielačku. Po krátkom šumení sme všetci porozumeli jednotlivým slovám. „... napadnutí. Opakujem, boli sme napadnutí.“

Potom sa vysielačka odmlčala a ozývalo sa z nej len praskanie.

Kapitola 2

Kráčala som za Áronom, a keď vošiel do svojej izby, šla som za ním. V tichu som stála opretá o dvere a tŕpla, kedy mi niečo povie. Ignoroval ma. Vybral si z bielizníka zbraň a skontroloval zásobník.

Očami som hypnotizovala jeho chrbát, modlila sa, aby mi venoval aspoň jeden pohľad, no nič také sa nestalo. Napokon som rezignovala, prešla k posteli a hodila sa na ňu. Tvár som zaborila do vankúša a potlačila potrebu poriadne si zakričať, keď som počula, ako sa naďalej chystal na cestu. Najhoršie na všetkom bolo, že som v skutočnosti ani presne nevedela, prečo som tak veľmi nechcela, aby odišiel. Či to bolo z dôvodu, že som sa bála o jeho život, alebo preto, že som nešla tiež.

Len som čakala, kedy pri odchode tresne dverami. Namiesto toho som však ucítila jeho ruku, ktorou ma obrátil k sebe.

Obmäkčilo ma to. Vykašľala som sa na svoje zmätené myšlienky a vrhla sa mu okolo krku. Radovala som sa z jeho dotyku a srdce sa mi rozbúšilo nádejou, že možno sa postupom času medzi nami zbúra bariéra, ktorú postavil. Hrejivé dlane mi položil na kríže a pritiahol si ma bližšie. Zatvorila som oči a držala ho, kým neprehovoril.

„Vrátim sa.“ Po týchto slovách ma od seba odtiahol a odišiel. Hľadela som do neznáma, na chrbte som stále cítila dotyk jeho dlaní.

Odrazu som nedokázala z hlavy dostať sľub, ktorý som dala bratovi. Nežiadal ma o to, urobila som to z vlastnej iniciatívy. Pretože vtedy som to tak cítila. Teraz som ale celou svojou bytosťou chcela vybehnúť za Áronom a povedať mu, že pôjdem s ním. Jednoducho som si nevedela predstaviť, že by som tu nečinne sedela, kým on by vonku riskoval život. Nechápala som, ako to zvládali iné ženy. Len obďaleč vyčkávať na nové správy.

Koniec ukážky