noční výpravčí

mirek vostrý

Mirek Vostrý

Noční výpravčí

Vydal: Jiří Raichl, Vrábská 2239B, Brandýs n/L v roce 2019

Vytiskl Tisk AS s.r.o., Hradecká 966, Jaroměř

Vydání první

Elektronická kniha (ePub)

text © Mirek Vostrý, 2017

cover © Kateřina Vostrá, 2018

ISBN 978-80-88318-03-3

OBSAH

Nejdůležitější schůzka      

Padělatel novin      

Moje pouť do Santiaga      

Souboj nad Sinají      

Noční výpravčí      

Postavy a situace v knize jsou zcela smyšlené,
až na doložené historické události.

NEJDŮLEŽITĚJŠÍ SCHŮZKA

Prolog – jaro 1950

Hlídka Sboru národní bezpečnosti číhala ukrytá za několika keři. Výhled na místo, kde se měl objevit cíl, měli esenbáci dobrý, oni ale z toho směru vidět nebyli. Dva příslušníci leželi za lehkým kulometem a vedle nich, přikrčený, klečel velitel.

„Jestli ten zmetek kecal, tak mu to spočítám, že na to nezapomene,“ zamumlal a otočil se k mužům u kulometu.

„Jakmile se objeví, tak zahájíte palbu. Ale ne moc brzo, nejdřív na sto padesát metrů, jasný?“

„Provedu, soudruhu podporučíku!“ zahlásil kulometčík.

Jaro 2008, 10:22

„Hrušovany, konečná!“ zavolal průvodčí tak hlasitě, aby ho slyšeli i cestující na opačném konci vagónu. Vlak právě vjížděl do stanice.

Pan Hrouda si oblékl sako, ale nechal ho rozepnuté. Byla polovina května, a tohle byl jeden z těch dnů, kdy je už dopoledne docela slušné teplo. Možná si sako zase svlékne, až si sedne na lavičku. Na sluníčku se čeká příjemně, a ty dvě hodiny, než bude moci nastoupit do motoráku na Hevlín, utečou, než bys řekl švec. Z vedlejšího sedadla vzal kufřík a zvolna zamířil ke dveřím.

Vlak dobrzdil a zastavil, někdo otevřel dveře a cestující začali vystupovat.

To je zvláštní, pomyslel si pan Hrouda, ani jsem si nevšiml, jestli ta paní jede už ze Znojma, nebo přistoupila později.

Proč ho ze všech cestujících zaujala právě ona, zprvu nedokázal říct, ale pak mu to došlo. Byla jiná než ostatní. Taková upravená. Dokonce se nabízel výraz vyfiknutá. Panu Hroudovi padla do oka, když někde mezi Hodonicemi a Božicemi zvedl zrak od novin a jen tak, bez jakéhokoli záměru se rozhlédl po vagónu. Byl to ten hranatý motorák s nepohodlnými sedadly, co mají nízká opěradla, takže všichni cestující byli od ramen nahoru dobře vidět. Ta paní seděla zády k němu, ale ani tak se nedalo přehlédnout, že vybočuje z obvyklé sorty lidí, které pan Hrouda na téhle trati vídal. Kratší, upravené šedivé vlasy částečně zakrýval slušivý klobouček, a to, co měla na sobě, vypadalo jako nějaké sáčko, nejspíš součást kostýmku – že by jela na nějakou slavnost nebo do divadla? Tady v okolí ale žádné divadlo, aspoň co si pan Hrouda vzpomínal, není. Tak to musí být nějaká slavnost, svatba například.

Paní vystoupila, a beze spěchu si to namířila k řadě prázdných laviček pod střechou nádražní budovy. Pan Hrouda si také šel sednout. Byl spíš samotář, tak si vyhlédl lavičku na konci řady a doufal, že bude celou dobu patřit jen jemu. Hlavně ať nepřijde jeden z těch pobudů, kteří mají tendenci objevit se na nádraží, zrovna když tam je on, a touží po duchaplné konverzaci. Kroky se mu ale stočily víc vpravo, a on se najednou přistihl, jak stojí před lavičkou, na kterou se právě posadila ta paní.

Byl to kostýmek. Vínově červený. A vínově červené byly i elegantní zavazovací polobotky na nízkém podpatku. Ještě že její brýle, i když ani těm nelze upřít styl, nejsou vínově červené, to už by bylo úchylné, pomyslel si pan Hrouda.

Kromě malé kabelky neměla paní žádné zavazadlo.

Byla stará. Pan Hrouda se instinktivně v duchu okřikl, že stará se o ženách neříká. Jenomže tahle dáma byla ve věku, kdy stará už nezní jako urážka, ale jako výraz úcty k věku, který by jí leckdo mohl závidět. Byla o hodně starší než on, mohlo jí být klidně osmdesát. Zamlada to ale musela být zatraceně pěkná šťabajzna – to bylo, i když jen vzdáleně, vidět ještě teď.

„Nechci být drzý, ale můžu si k vám přisednout?“ uslyšel pan Hrouda jakoby z dálky svůj hlas.

Paní se rozhlédla po okolních lavičkách, jestli jsou všechny tak obsazené, že si ten pán musí sednout zrovna k ní (všechny byly prázdné), a pak se zájmem a trochu pobaveně pohlédla na něj. Pan Hrouda si všiml, že to není jen pobavení, co vidí v jejích tmavých očích, ale – a to hlavně – štěstí. Doslova z ní čišelo. Ano, to je ono, pomyslel si. Buď je šťastná, nebo se na něco těší, nebo obojí. Pan Hrouda se rozhodl za správnou považovat tu třetí možnost, s ohledem na to, že paní je na cestě na tu slavnost, ať už to je cokoli. Byl tak zaujatý pozorováním té paní, že málem přeslechl její odpověď.

„Jistě, chlapče, jen se posaďte, aspoň tu nebudu čekat sama.“

Chlapče. Takhle mu nikdo neřekl dobrých třicet – co třicet, možná pětatřicet let.

„Děkuju. Do Hevlína mi to jede až za dvě hodiny, a tak nějak mě napadlo, že tu nechci sedět sám, jestli vám to nevadí,“ vysvětlil, i když paní zjevně žádné vysvětlení neočekávala.

„Tak to máme společné dvě hodiny čekání i kus cesty,“ zhodnotila.

Pan Hrouda si na lavičku odložil kufřík a posadil se. „Takže jedete do Hrabětic,“ usoudil logicky. „Tam to znám. Někomu na svatbu? Nebo že by křtiny? Víte, já nechci vyzvídat, ale když vy jste jak z módního časopisu. Prostě jste vzbudila moji zvědavost, tak se nezlobte.“

Paní ho obdařila úsměvem, pro který by leckterý chlap ještě před půl stoletím byl ochoten spáchat jakýkoli trestný čin.

„Já se vůbec nezlobím, chlapče. Ba naopak, jestli si to opravdu chcete poslechnout, ráda vám svůj příběh povím. A víte, že budete první? A taky poslední. Nejspíš.“

Proč to paní nechce vyprávět už nikomu dalšímu, pan Hrouda sice nechápal, ale řekl si, že pro to má určitě nějaký důvod, a on po něm pátrat nebude, pokud mu to nechce říct sama.

„Ale hezky popořádku, nejdřív musím opravit váš omyl, i když uznávám, že zcela pochopitelný.“

Pan Hrouda se na ni udiveně podíval. Nic moc zatím neřekl, tak v čem se mohl mýlit?

„Společný kus cesty nemám já s vámi, nýbrž vy se mnou.“

To panu Hroudovi nijak nepomohlo. Vůbec netušil, co tím paní myslí, a muselo to na něm být vidět, protože se rozhodla to dovysvětlit: „Myslím tím, že ne já, ale vy vystupujete dřív.“

Pan Hrouda se teď ztratil úplně. „Co tím myslíte? Já přece jedu do Hevlína, a to je konečná. Tak kam dál ještě chcete jet?“

Paní se znovu zářivě, a tak trochu tajemně usmála. „No, prostě ještě kousek dál, jen nějakých pár set metrů, myslím.“

Chtěla ještě něco dodat, ale pan Hrouda ji nenechal. „To je nesmysl, ta trať končí sto metrů za nádražím. Pak už tam žádné koleje nejsou. Jen násep. Bez kolejí, chápete? Tam už vás žádný vlak nevezme. A mosty přes Dyji, tak ty tam nejsou už taky pěkně dlouho. Počkejte, to už bude takových šedesát let, co je strhli. Rakousko tenkrát přece leželo za železnou oponou, tam se nejezdilo.“ Pana Hroudy se zmocňoval neodbytný pocit, že tady někdo nemá všech pět pohromadě, a on to není. No, není divu, v takovémhle věku se to lidem občas trochu poplete.

„To já vím, a jestli mě, chlapče, necháte mluvit, tak se všechno dozvíte.“

Mluví jako učitelka. Chlapče, ba naopak, nýbrž, musím opravit váš omyl. Jasně, ona musí být učitelka.

Znovu na něj pohlédla. „Když spolu teď budeme trávit takovou dobu, bylo by slušné se vzájemně představit, nemyslíte?

Sice byste to měl první udělat vy, ale ve svém věku si už na takových detailech nezakládám, takže vás klidně předběhnu. Já jsem Věra Oertl, svého času učitelka dějepisu a češtiny.“

No, jestli jsem si to nemyslel! „Já se jmenuju Jaroslav Hrouda a jsem obchodním zástupcem znojemského pivovaru. Do Hevlína jedu vyzvednout objednávku a zkontrolovat, jestli se hospodský o naše pivo dobře stará. A tak vůbec, jestli hospoda něco nepotřebuje, ono je lepší se tam čas od času objevit osobně než psát emaily. Mohl bych jet autem, ale já to mám radši vlakem, tak, jak jsem to dělal celý život.“

„Zajímavé. Tak tím jsme učinili etiketě zadost, a jestli proti tomu nic nemáte, tak přikročíme k té druhé věci.“

K jaké druhé, chtěl se zeptat pan Hrouda, ale uvědomil si, že paní učitelku nemá přerušovat.

„Zajímalo vás, proč jsem tak slavnostně ustrojená. Máte pravdu, vzala jsem si na sebe to nejlepší, co mám. Čeká mě totiž nejdůležitější schůzka mého života. A také nejradostnější. Moc se těším. Asi je to na mě vidět, že?“

Pan Hrouda jen přikývl. Na ten příběh byl zvědavý, i když možná nebude mít hlavu ani patu. Vždyť ho bude vyprávět někdo, kdo chce jet někam, kde nejsou koleje. Ale aspoň jim to čekání příjemně uteče.

„Tak tedy, krátce po válce jsem začala chodit s nějakým Františkem Tobolkou. Všichni mu říkali Francek, a tak jsem mu tak říkala i já. Za války byl totálně nasazený. Víte, co to je? Jasně, víte. A po osvobození nastoupil na dráhu jako průvodčí. Moc pěkný kluk. Všechny holky v Šanově ho chtěly, ale dostala jsem ho já.“

Jak jinak, tys musela dostat každého, na koho ses jen podívala, pomyslel si pan Hrouda a trochu se zastyděl, že téhle dámě tyká, i když jen v duchu.

„Nějakou dobu jsem s ním jezdila vlakem tam a zase zpátky, a oba jsme byli na vrcholu blaha. Chtěli jsme se brát. Ale pak to tu vzali do ruky bolševici, a na svatbu nebylo ani pomyšlení. Mým rodičům sebrali hospodářství, že prý jsou kulaci a vykořisťují prostý zemědělský lid. To byl samozřejmě nesmysl. Sami dřeli od svítání do tmy a lidem dávali práci. Většina vesnice je měla ráda. Ale statek bylo potřeba ukrást a udělat z něj družstvo, kde bude všechno patřit všem a vlastně nikomu nic.“

Pan Hrouda přikývl. Věděl, o čem paní Oertl mluví, jeho máma pocházela také ze statku.

„Měli jsme tenkrát štěstí, že rodiče nezavřeli. Slyšela jsem, že se někdo vlivný za ně přimluvil, ale kdo to byl, to jsem se nikdy nedozvěděla. Tak nás jenom vystěhovali, a museli jsme jít do takového rozpadlého stavení na samotě kousek od Hevlína. Po Němcích, co odtud museli odejít. Mě vyhodili ze školy – byla jsem tenkrát ve třetím ročníku Pedagogické fakulty v Brně – a šla jsem pracovat do lesní školky kousek za Znojmem. Jezdila jsem tam každé ráno vlakem a večer zase zpátky. A když jsem měla štěstí, tak průvodčím byl Francek.“

10:48

Na nádraží přijel vlak, byl to jen jeden motorový vůz, a z něj vystoupilo pár cestujících. Motor utichl, a vystoupil i strojvůdce.

„To je motorák od Hevlína,“ kývl směrem k vlaku pan Hrouda. „Ten, kterým pak pojedeme my. Strojvůdce si mezitím tady v hospůdce dá oběd. Mimochodem, nedala byste si taky něco? Je pomalu jedenáct, musíte mít hlad. Že bych vám pro to skočil.“

Paní Oertl se krátce zamyslela. „Teď, když to říkáte, tak bych si opravdu něco dala. Jíst ale nebudu. Jak víte, čeká mě ta schůzka, a já jsem tak trochu nervózní.“ A zase se na svého dočasného společníka pěkně usmála. „Pivo by ovšem bodlo, chlapče. Nějaké dobré, v pěkně oroseném půllitru.“

„Pivo vám milerád přinesu, ale jestli dobré, o tom mám jisté pochybnosti. A orosený půllitr? Počítal bych spíš s kelímkem, být vámi. Ale pivo to bude. A víte co? Já si dám taky,“ rozhodl se pan Hrouda. Původně pomýšlel na něco podstatnějšího, ale když se na jídlo nesoustředíte – a to by on teď během vyprávění nedokázal – tak to nedělá dobře na zažívání. Pivo naopak dělá dobře za jakýchkoli okolností, s tím měl jako zaměstnanec pivovaru dlouholeté zkušenosti.

Vrátil se za několik minut s dvěma půllitry. Orosenými. „Vidíte, člověk se někdy mýlí, a může pak být příjemně překvapen,“ pronesl s tváří zbarvenou do zlatooranžova, jak se skrz půllitry díval do slunce. „Tak na zdraví a na to vaše důležité setkání.“

Paní Oertl se zhluboka napila, postavila půllitr na lavičku vedle sebe a pokračovala ve vyprávění.

„Hodně lidí odešlo na Západ, protože tady pro ně nebyla žádná budoucnost. A někteří měli naopak budoucnost jasnou – lágr. Hranice tenkrát ještě nebyla neprodyšně uzavřená, dráty natáhli až o pár let později. Mnohým se to ale nepovedlo ani tak, pochytali je a zavřeli. I Francek občas říkal, že by chtěl zmizet. Se mnou, samozřejmě. Já sama bych na to neměla odvahu, a navíc jsem tu nechtěla nechat mámu s tátou. Ale s Franckem, to bych byla šla. Nevěřila jsem ale, že to myslí vážně. Myslela jsem, že to jsou jen takové plány-neplány, jenom řeči, jaké mívají mladí naštvaní kluci.“

Jo, to znám, taky jsem byl ve věku, kdy má člověk horkou hlavu a hned najde řešení, vzpomněl si pan Hrouda na dobu, kdy ho tady za tuhé normalizace všechno štvalo. Jenže od myšlenek k činům někdy bývá zatraceně daleko.

Paní Oertl se odmlčela. Chvilku jí trvalo, než se zase přemístila do současnosti a všimla si, že vedle ní sedí někdo, komu to celé vypráví.

„Bylo to na jaře, někdy v květnu v padesátém roce. Už několik dní jsem jezdila do práce a z práce s jiným průvodčím. Francek nikde, ani u nás se neobjevil. Začala jsem si o něj dělat starosti. Co když se třeba přidal k nějaké odbojové skupině? Nebo si jenom mohl pustit pusu na špacír. Oni tenkrát pro důvod nešli daleko, lidi prostě mizeli, aniž by něco provedli. Když už to trvalo moc dlouho, tak jsem zašla za jeho rodiči. Jenže oni o něm nic nevěděli a báli se nejhoršího, tak jako já. Znala jsem i dva z jeho kamarádů, ale ani u nich jsem nepochodila. Dokonce jsem začala číst noviny a poslouchat rádio, jestli se bolševici nebudou vychloubat, že zneškodnili nebezpečného nepřítele státu. To oni pokaždé náležitě rozhlásili, aby se lidi báli. Jenže já jsem žádnou zprávu nenašla. Po Franckovi jako by se slehla zem.“

„A nenapadlo vás, že mohl odejít za hranice?“ neudržel se pan Hrouda, i když věděl, že nemá paní Oertl přerušovat. „Třeba se mu naskytla šance, kterou nedokázal odmítnout.“

„To mě samozřejmě napadlo, a připadalo mi to čím dál pravděpodobnější. Jenže já jsem si pořád říkala, že by beze mě neodešel. Francek určitě ne, tolik mě miloval. Aspoň by se přišel rozloučit. Postupně jsem se ale smířila s tím, že se mu asi podařilo přejít hranici a jistě tam na mě čeká. Každý den jsem čekala dopis. Ale ten nikdy nepřišel.“

„A dozvěděla jste se někdy, jak to s ním bylo?“

„Dozvěděla. A ráda bych se k tomu dostala, ale copak mohu, když mě stále přerušujete?“

„Promiňte, ale mě to opravdu zajímá, tak jsem trochu netrpělivý.“

„To jste vy mladí všichni,“ konstatovala paní Oertl, aniž by vzala na vědomí, že jejímu posluchači už je přes padesát.

„Já jsem se tak upnula k myšlence, že Francek žije někde na Západě, že jsem si tím začala být téměř jistá. I když mi ani jednou nenapsal. Abych byla přesná, dopis jsem od něj nedostala, ale to nemuselo znamenat, že nepsal. Já jsem věřila, že mi píše, a jeho dopisy zadržují úřady.

V šedesátém roce se to tady konečně trochu uvolnilo, a já jsem se znovu přihlásila na školu, kterou jsem zamlada nesměla dokončit. Teď už mě vzali, a po pár letech ze mě byla učitelka. Ale k dětem mě nepustili, byli opatrní. To víte, rodiče kulaci. Nechali mě učit na večerní škole, kde se vzdělávala pracující třída, aby měla aspoň nějaké vzdělání. Ale mě to bavilo. Oni byli takoví milí, nadšení a dychtiví po informacích.“

„Marečku, podejte mi pero,“ bezděky uniklo panu Hroudovi.

„Ano, to jste trefil naprosto přesně. Když ten film znáte, tak si jistě umíte představit, jaká to pro mě byla zábava. Málokdo má, myslím, to štěstí, aby se mu práce stala koníčkem, a mně se to nakonec podařilo. Jen mi bylo líto, že se toho nedožili máma s tátou.“

Slunce se mezitím dostalo tak vysoko, že na lavičku padl stín, a pan Hrouda byl rád, že si nesvlékl sako. Už nebylo takové teplo. Paní Oertl, jak byla ponořená do svého vyprávění, si té změny ani nevšimla.

„V šedesátém osmém ta dvacet let trvající deprese, která se zdála nekonečná, skoro zmizela. Lidi dostali naději, že bude líp. A ono bylo. Dokonce se dalo cestovat. Aspoň trochu. A já jsem si řekla, že pojedu do Rakouska a zkusím najít Francka, který na mě možná ještě čeká. I po těch letech jsem ho pořád měla v hlavě. Jak ho budu hledat, to jsem ale nevěděla. A samozřejmě jsem si uvědomovala, že to je dlouhá doba, a on už může být dávno ženatý s nějakou Hildegardou. To by se dalo pochopit, když jsem na ty dopisy, které mi určitě posílal, a já je nedostávala, neodpovídala. Ale stejně jsem jela.

Jako učitelka jsem v létě měla prázdniny, a to byla dostatečná doba, abych se mu dostala na stopu. Tedy, jestli budu mít štěstí. Navštěvovala jsem české emigrantské spolky v Rakousku, ale o Františku Tobolkovi nikdo nic nevěděl. Pak jsem odjela do Německa, a dokonce jsem se vyptávala v rádiích, kde se vysílalo česky a slovensky, a věděli tam ledacos. V Hlasu Ameriky, a pak v Německu ve Svobodné Evropě a v Deutsche Welle. Jenže oni o Franckovi nevěděli nic. A potom se mi ty prázdniny pořádně prodloužily.“

Pan Hrouda mlčel, jen se na ni tázavě podíval.

„No přece tehdy nás znovu osvobodili Rusáci. Dozvěděla jsem se to hned jednadvacátého srpna. Nedalo se to přehlédnout, v Rakousku – to už jsem se zase vrátila z Německa – toho byly plné noviny, rádio i televize. A já jsem si řekla, že zpátky do Československa už nechci, že už mi to stačilo. Máma s tátou byli po smrti, tak mě tam nic netáhlo. Aspoň teď budu mít plno času, abych Francka vypátrala, říkala jsem si.“

Konec ukázky