Andrej Kalník

Poklad Inkov

Vydavateľstvo Zabudnuté Knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

Táto kniha ani žiadna jej časť nesmie byť reprodukovaná a šírená v papierovej, elektronickej alebo inej podobe bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

Obálka Filip Stanko

Všetky práva vyhradené.

ISBN 978-80-99966-19-3 (EPUB)

Úvod

Prípad, ktorý zaviedli do análov tajnej policie mesta Madridu pod záhlavím „Uzlovité remienky“, a záhada s ním spojená – do ktorej moje stretnutie sa s grófkou de Tuittiers bolo úvodom – bol jednou z najpozoruhodnejších na ten čas ešte nerozlúštených tajností.

Faktá, čo uvediem, sú pravdivé. Všetko, čo tu podávam, videl som na vlastné oči, počul som od očitých svedkov, čítal som v hodnoverných správach korešpondentov kontinentálnych časopisov, alebo dozvedel som sa zo záznamov tajnej policie, ku ktorým som mal prístup. Pravda, ani ja by som nebol tomuto všetkému veril, keby som nebol čítal denník grófky, písaný jej vlastnou rukou.

Toto dobrodružstvo mohol by som právom nazvať mojím vlastným, keby poručík Algen nebol ako obyčajne býval tým pravým rozlúštiteľom záhady, ktorú rozuzliť márne sa namáhali tie najlepšie umy stíhateľov zločinu západnej Európy.

Bol som pozorovateľom každej podrobnosti, ako ich môj priateľ, poručík Algen, odhaľoval svojím zvrchovane vytríbeným umom.

Poručík Algen bol zrodeným analytikom okolností. Vedel odôvodňovať neomylne pohnútky z následkov a vedel vypátrať z nich pravého páchateľa zločinu. Len veľmi málo prípadov by bolo možno uviesť, že by niektorý z významnejších stíhateľov rušiteľov zákona našich čias mohol porovnať sa dôvtipu, ktorým bol poručík Algen obdarený.

Ak možno veriť v teóriu dedičnosti a prenášaniu dobrých alebo zlých vlastností z predchodcov na potomkov a ak nemožno upierať, že niektorí zločinci rodia sa s tak citlivými prstami, že vedia vycítiť položenie zápor peňažnej skrine cez hrubé oceľové steny, treba tiež pripustiť moje tvrdenia že poručík Algen zdedil od svojich predkov zvláštny, neobyčajný zmysel, ktorý v ostatných ľuďoch vymizol a ktorým vedel vypátrať tie prsty, čo otvorili peňažitú skriňu v neúrodných hodinách alebo spáchali zločin, ktorý zdal sa byť neodhaliteľným.

Cteného čitateľa nechcem ďalej nudiť bezúčelnou rozpravou o okolnostiach, ktoré sa skončili pred naším odchodom do Európy, hoci je potrebná na jasné pochopenie môjho zástoja. V celej záležitosti zastával som len úlohu nečinného pozorovateľa. – Poručíka Algena sprevádzal som po celý ten čas ako spoločník v cestovaní.

Keď mi bol oznámil svoje prianie, aby som sa pridružil k nemu v cestovaní do Paríža, zdráhal som sa prijať jeho veľkodušné ponúknutie.

„Nemysli si, že moja ponuka je len ľahkomyseľným gestom,“ povedal. „Pôjdem do Španielska, budem ťa potrebovať. Tvoja znalosť reči Kastílcov bude podrobená skúške. Nerád by som sa zveril inému; ide o ľudský život, azda – nevinne.“

„Ach, tak?“ podotkol som, všetečný zvedieť ešte viac o veci.

„Bližšieho neviem ešte nič; ďalšie úpravy podá nám grófka de Tuittiers v Paríži.“

I.

„Tak, páni, dnes večer ste mojimi hosťami. Nemôžem dopustiť, aby ste odišli,“ nástojila grófka de Tuittiers, keď sme chceli odísť po oznámení nášho príchodu. „Viem, že ste unavení dlhým cestovaním, a preto musíte tu ostať.“

Grófka de Tuittiers bývala asi na pätnásť kilometrov od Paríža v nádhernej vile osamote s dvoma slúžkami, kuchárkou a domovníkom. Bola vdovou po francúzskom dôstojníkovi delostrelectva, padlom pri nemeckom nápore na Verdun.

Predstavovala zriedkavý typ žien, čo vedia si zachovať sviežosť zmyslov i postavy dlhý čas a vedia mladosť veku a pružnosť tela pretiahnuť o desiatky rokov poza normálnu hranicu, ktorou sa obyčajne meria ľudský vek. – Prežívala úsek života, v ktorom je vek takým záhadným a v ktorom roky vzdorujú odhadu. Pri prvom stretnutí urobila na mňa dojem ženy ešte veľmi mladej – odhadoval som jej vek na päťadvadsať rokov. Pravda, pozdejšie dozvedel som sa, že grófka bola už prekročila bod, ktorým končia sa mladistvé letá a nastáva dospelosť a úplné vyvinutie – telesné i duševné.

Na prvý pohľad dalo sa súdiť, že bola zvyklá pohybovať sa medzi príslušníkmi vysokej spoločnosti veľkomesta.

Spôsob reči, prízvuk, posunky svedčili, že bola vychovaná v Paríži, alebo že strávila tam dlhší čas, hoci hneď pri prvom pohľade som súdil, že pochodila z tamtej strany pyrenejských hôr: predstavovala pravý typ brunetky z Ibérie.

Postava hrdá – skoro by som povedal – kráľovská, ktorá vzbudzuje obdiv u seberovných a spontánnu úctu i poslušnosť u podriadených. Kypela zdravím; jej postava bola plnšia, zaokrúhlenejšia, než bolo módou žien veľkomestskej spoločnosti, vyhladovaných prepiatou diétou.

V jej pohľade žiaril čarovný lesk, čo badať len v očiach zdravých, šťastných ľudí. Lesk, v ktorom sa zrkadlí súlad duše, umu i tela: milý, výrečný. Lesk, ktorý – keď utkvie na človeku – núti zabudnúť na všetko a pobáda snívať o šťastí, blahu… Vzrušil ma jej neobyčajný zjav.

Z mĺkveho obdivovania vyrušil ma jej hlas. Zdalo sa mi, že i predtým niečo hovorila, ale – priznám sa – niekedy upadám do myšlienok a zabúdam na všetko, čo ma obklopuje.

„Keby som nevedela,“ počul som ju hovoriť, „že ste unavení po tak dlhej ceste, páni, ponúkla by som vám vychádzku do Paríža automobilom. Dávajú „Manon“ dnes večer – ale, prepáčte, zabúdam. Vy nemáte rád operu. Hudbu, drámu, pálenku – či ako to vravievate – chcete zažiť sami osebe,“ povedala smejúc sa, keď sme sedeli v jej nádherne zariadenej knižnici po večeri.

„Milostivá, dovoľte, aby som vám pripomenul, že sme prišli sem za povinnosťami.“

„O povinnostiach až zajtra, mon cher Algen,“ grófka rozmarne pretrhla môjho priateľa.

„Dnes ste mojimi hosťami. Hoci nechcem rozkazovať, trvám na tom, aby ste nehovorili o povinnostiach; na to bude zajtra dosť času. Môj dom s jeho príslušníkmi dnes patrí vám; uposlúchneme vaše rozkazy všetci, ak sa o to aspoň trochu pokúsite. Ja, dúfam, že sa nebudem nudiť v takej znamenitej spoločnosti,“ skončila so zrejmým výrazom spokojnosti a tvár zmraštila šelmovsky.

Rozhovor a chovanie sa oboch má čím ďalej, tým viac privádzali do rozpakov: vymenovali si náhľady ako nejakí dobre známi starí priatelia.

Začal som upodozrievať, že to nebol len príkaz povolania, čo nás zaviedol ku grófke: ich rozhovor sa mi videl podivným. Ten rozhovor nebol obyčajnou rozpravou medzi zamestnávateľkou a zamestnancom a jej chovanie sa nebolo odmeraným postojom členov šľachtických rodín voči príslušníkom iných tried. Keď rozhovor medzi nimi stratil onú vypočítanú zdržanlivosť neznajúcich sa ľudí a začal nadobúdať posmeľujúcej intímnosti, priznám sa, blahoželal som v duchu obom pre ich rýchle zbližovanie sa… V nasledujúcej chvíli však ich pomer stal sa mi pochopiteľnejším.

„Koľko rokov je od toho času, čo sme sa po prvý raz stretli?“ pýtala sa grófka a pri tom zvážnela.

„Prešlo desať v apríli,“ povedal Algen pokojne.

„Is-sur-Tille zo všetkých miest a dedín na svete!“ Zasmiala sa. „Pamätáte sa, monsieur Algen,“ pokračovala, „bolo to na železničnej stanici. Presadali ste na vlak, ktorý vás mal zaviezť do Saint Dizier, kde americké vojsko pripravovalo sa na prvú vážnu ofenzívu. Viezli ste sa potom na tom samom vlaku, v tom samom oddelení: vy, môj muž a ja. Povre Pierre!“ povedala s úprimným povzdychom. „Viac som ho nevidela.“

Na druhý deň grófka nám dala úpravy a z nich po prvý raz som vyrozumel príčinu nášho príchodu do Francie. Vyrozumel som, prečo nešetrila výdavkov zadovážiť najschopnejšieho človeka v obore stíhania páchateľov zločinu. Jej otca, seňora Josého Adriu Ayera, zastihla desná tragédia: zavraždil ho neznámy páchateľ a tajomstvo jeho smrti ani po niekoľkomesačnom usilovnom pátraní po zlosynovi kontinentálna tajná polícia ešte nerozlúštila. Jej brata, Miguela, posledného potomka mužského rodu niekedy slávnej šľachtickej rodiny sevillských hidalgov, upodozrievali z vraždy vlastného otca.

„Nešetrite ani výdavkov, ani času, pán Algen! Páchateľ zločinu musí pykať a záhada musí byť rozlúštená za každú cenu!“ hovorila grófka de Tuittiers Algenovi pri odobierke na letišti Le Burget, blízko Paríža, odkiaľ sme mali odcestovať lietadlom do Madridu, hlavného mesta Španielska.

II.

Don Adria – ako bol seňor José Adria Ayeres populárne známy – bol kurátorom „Museo Nacional de las Antiquidades sud Americanas“, kde boli od istého času umiestené starožitnosti, prinesené z Južnej a Strednej Ameriky do Španielska prvotnými podmaniteľmi oných krajov. – Potomkovia conquistadorov šetrne opatrovali pamiatky po výbojných predkoch, ktoré sa zachovali a dostali napokon do opatery múzea.

Don Adria bol chýrny učenec; jeho meno nieslo sa po celom svete a vo vedeckých kruhoch bol známy čo znamenitý, na slovo vzatý, zodpovedný archeológ a bádateľ starožitností.

Dejiny, politické zriadenie, spoločenské podmienky, za ktorých mnohé predošlé, zaniknuté národy museli jestvovať, boli u neho všednými predmetmi: hovoril o nich povedome, ako my hovoríme o vojenských dlhoch Európy alebo o Lige národov. Starodávna Asýria, Babylon, Chaldea, Egypt, Perzia, Hellas, Rím a všetko, čo s nimi súviselo, bolo mu hračkou ako šlabikár u chápavého školáka.

Za jeho vedeckú prácu „El Secreto del Pasado dol Hombre“ – „Tajnosť minulosti človeka“ – odmenili ho Nobelovou cenou, tridsaťpäť tisíc dolármi. Slovom: Don Adria bol považovaný v celom svete za najväčšieho mudrca svojho času. Istý americký učenec, chirurg, ponúkol Donovi Adriovi niekoľko tisíc dolárov za jeho mozog, na ktorom chcel robiť po jeho smrti vedecké výskumy.

„Som presvedčený, vysoko ctený pane,“ písal medzi iným americký učenec v liste, adresovanom na Dona Adriu, „že niet ceny, za ktorú by sa dal kúpiť mozog ako váš, ale v mene nových pokrokov vedy a v mene univerzity Twingham osmeľujem sa ponížene a úctive ponúknuť vám desať tisíc dolárov za povolenie preskúmať váš mozog.“

Starý vznešený pán sa rozhneval a ponúknutie Američanovo pokladal za hrubú urážku, za hlúpy nápad šialenca a ostrými slovami ho odvrhol. – Prostoreký Američan zabudol doložiť v liste: „po vašej smrti“.

El viejo – starý – bol dobre operený. Okrem spomenutej Nobelovej ceny mal pravidelný značný dôchodok z iných svojich vedeckých prác, ktoré mali nielen „vnútornú“ hodnotu, ale mali aj „zovnútornú“ cenu: dali sa výnosne speňažovať.

Panstvo rodiny Ayeres v Katalánii a rozsiahly majetok v Španielskej Haliči, ktorý priniesla Donovi Adriovi jeho nevesta do vena, poskytovali mu príjem, akým sa mohli pochváliť len máloktoré kniežacie rodiny. Don Adria bol majetkovo nezávislý človek. Vedeckej práci sa bol oddal nie z túžby po zisku, ale preto, že ho neodolateľne lákalo štúdium neobyčajných zjavov a akási vnútorná sila pobádala ho k výskumom vedeckých záhad; bola to tá samá sila, čo núti každého opravdivého umelca a učenca tvoriť slávne, nehynúce diela.

Don Adria po smrti svojej manželky sa úplne oddal „vedľajšiemu zamestnaniu,“ ako spočiatku nazýval svoje periodické záchvaty venovať sa vede. V ostatných rokoch skoro ani nespával doma. Presedel celé noci vo svojej pracovni, zahrúžený v práci. Zaznačoval na papier svoje bohaté vedomosti, nadobudnuté neúnavnou, pilnou prácou svojho pomerne dlhého života.

Tak sa veci mali, keď Don Miguel, jeho syn, si zaumienil vypýtať otca o nepatrnú hmotnú „podporu“, aby on, jediný potomok vynikajúcej rodiny, mohol dôstojne, slávnemu rodu primerane vystúpiť pred svetom v aréne.

Koniec ukážky