Američanka Francesca Simon žije so svojím manželom a synom Joshuom v Londýne. Vyrastala v Kalifornii, študovala na univerzitách v Yale a Oxforde. Istý čas písala ako nezávislá novinárka články o divadle a stravovaní.  V súčasnosti je úspešnou autorkou detských kníh, od ilustrovaných knižiek pre najmenších po knihy pre mládež.

Priateľom a poradcom Joeovi a Freddymu Gaminarovcom

Text © Francesca Simon 2000

Illustrations © Tony Ross 2000

First published in Great Britain in 2000

by Orion Children’s Books

Translation © Darina Zaicová 2008, 2013

Slovak edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o.,

Bratislava 2008, 2013

ISBN 978-80-556-0842-6

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2020

1.

KONÍČEK GRÁZLIKA GABA

„Z cesty, červiak!“ skríkol Grázlik Gabo, odsotil mladšieho brata Vzorného Vilka a utekal do kuchyne.

„NIE!“ skríkol Vzorný Vilko. Plazil sa za Gabom a zakvačil sa mu na nohu.

„Odpáľ!“ zvrieskol Gabo a chmatol ešte neotvorenú škatuľu cereálnych lupienkov. „Ha, ha, nemáš na mňa!“

Vzorný Vilko schmatol škatuľu a vytrhol ju Gabovi z rúk. „Ale ja som na rade!“

„Nie, ja!“ ziapal Gabo.

Rýchlo roztrhol navrchu obal a strčil dnu ruku.

„Ja!“ kričal Vilko. Roztrhol obal zospodu.

Na zem vypadol malý balíček.

Gabo s Vilkom po ňom chňapli.

„Daj to sem!“ hučal Gabo.

„Ale teraz som na rade ja, je môj!“ nariekal Vilko.

„Gabo, nebuď drzý!“ zakričala mama. „Ihneď mu to daj!“

Ani Gabo, ani Vilko nepopustili.

„NIE!“ kričali Gabo s Vilkom jednohlasne. „JA SOM NA RADE, JE MÔJ!“

Obaja, Grázlik Gabo aj Vzorný Vilko totiž zbierali malých ufónikov z cereálnych lupienkov značky Sladké ráno. Ufónikovia boli rôznofarební, od obyčajného zeleného až po vzácneho zlatého. Gabo s Vilkom už mali všetky farby. Okrem jednej. Zlatej.

„Takže, chlapci,“ prehovorila mama. „Kto je na rade, koho bude hračka?“

„MOJA!“ skríkli Gabo s Vilkom naraz.

„On ju dostal minule!“ pišťal Gabo. „Len si spomeň, otvoril nové balenie a dostal modrého ufónika.“

Bola to pravda, Vilko dostal modrého ufónika – no z predposlednej škatule. Ale prečo by mal vôbec nejakého dostať? Keby sa neopičil po mne a nezačal ich zbierať, premýšľal Gabo rozčúlene, všetci by boli moji.

„NIE!“ vykríkol Vilko. Tiekli mu slzy. „Gabo otvoril poslednú škatuľu.“

„Plačko,“ posmieval sa Gabo.

„Prestaň,“ zamrmlal Vilko.

„Prestaň,“ vyškieral sa Gabo.

„Mama, Gabo sa mi posmieva,“ žaloval Vilko.

„Už si spomínam,“ vyhlásila mama. „Vilko je na rade.“

„Ďakujem, mama,“ potešil sa Vzorný Vilko.

„To nie je fér!“ zrúkol Grázlik Gabo, keď Vilko roztrhol obal a zajagalo sa zlato.

„Ach, anjeličku môj strážničku,“ Vilko zalapal po dychu, „zlatý ufónik!“

Grázlik Gabo sa cítil, akoby ho niekto udrel do žalúdka. Zízal na úchvatného žiarivého zlatého ufónika.

„To nie je spravodlivé!“ reval Gabo. „Ja chcem zlatého ufónika!“

Koniec ukážky