Vzťahy

Vydalo vydavateľstvo HladoHlas Group, spol. s r. o.,
Rumunskej armády 1/6, 036 01 Martin, Slovensko,

www.hladohlas.sk, info@hladohlas.sk,
ako svoju 104. publikáciu v roku 2020

Jazyková korektúra Anna Fričová
Obálka Sandhinī Devi Dasi

Fotografie na obálke Evgenyataman a Justdd

Ilustrácie mandál Martina Bešinová-Nehéziová

Zalomenie Pavel „Hirax“ Baričák

Prvé vydanie, 2020
Vytlačila Neografia, a. s., Martin

Objednávky:

www.hladohlas.sk, info@hladohlas.sk

Hiraxove úvahy, blogy, básne, fotky, ukážky z románov a cestopisov, ako aj dátumy jeho prednášok nájdete na stránke

www.pavelhiraxbaricak.sk

Kontakt na autora:

hirax@hirax.sk
Facebook: Pavel “Hirax” Baričák (spisovateľ)

ISBN 978-80-8216-016-4

Venujem milovanej
manželke, deťom a všetkým ľuďom, ktorí túto knihu

dotykom so mnou

spoločne napísali.

Vlastne,

mnohí ľudia to nevedia,

ale všetci sme autori.

Autori svojho života,

a tým aj spoluautori

celého vesmíru.

Pavel Hirax Baričák

Úvod

Prestal som mudrovať, mentorovať, ustal som v odbornosti. Vždy som miloval vyjadrovanie cez príbehy.

Javí sa mi to ako najkrajšia a najkratšia cesta.

Triafa priamo srdce.

Podľa dcérky hnusný nôž,

pre mňa úžasný

Zarezal som si do bruška palca. Trafil som aj mäso, hneď som vedel, že je to na šitie. To viete, keď muž doma neostrí často nože, zvykne si na tupšie, viac tlačí a... a nieto ešte, keď ženuška donesie z firmy Just ich značkový nôž, ktorý sa nemusí brúsiť a delí ako laser.

Ranu som si stiahol, sadol do auta a posedel si na martinskej úrazovke vyše dvoch hodín. Bol to šialený deň aj pre nich – jednu paniu nešťastne zvalil veľký pes a čosi jej prasklo v nohe, vraj ju berú hneď na operáciu, len ešte čakala na jednu návštevu ordinácie... Ďalšiemu pánovi spadla na chodidlo obrovská brána. Chcel aj vyzuť tenisku a priamo na chodbe nám to ukázať, no, našťastie, sme ho raketovo zastavili... Iná mladá žena nás všetkých zasa predbehla s veľkou igelitkou darov pre doktora. Vzali ju prednostne. Musela mať čosi vážnejšie ako my.

Napriek tomu týmito riadkami nemierim na kvalitu slovenskej zdravotnej starostlivosti. Aj keď priznávam, neskôr som sa zamyslel, že čo keby som si ten prst odfaklil od koreňa aj s kosťou? Lebo sestra sa ma len zbežne spýtala, čo sa mi stalo, na zranenie nepozrela, len apaticky mrkla na krvou premočený fáč a iba mi nemastno-neslano oznámila, že mám neplatnú kartičku poistenca a musím čakať.

Tak som čakal. Hodinu, nakoniec dve, cítil som, ako mi odumiera to, čo už nebolo spojené cez cievky. U mňa šlo o štvorcové milimetre, ale ktosi vinou čakania môže prísť o časť končatiny či mať nejakú časť tela do konca života meravú. Taký je život, povedal by Baričák.

Bolo to na tri štichy, doktor bol šikovný, personál milý.

Prišiel som domov a dcérka mi vraví:

– Vyhodíme ten nôž! Hnusný, to on za to môže!

A ja som jej odvetil:

– Božechráň, dcérenka, ten nôž za nič nemôže! Naopak, jemu môžem iba ďakovať, veľa mi povedal. Priam kričal: „Spomaľ!!!“ Vieš, dcérka, je to ako so zlým človekom, dajakým tvojím nepriateľom – ten ťa naučí najviac. Veď vieš, dnes to bol „deň blázon“, v sade som mal bagristu, Rómovia prišli opravovať zámkovú dlažbu, ktorú zle položili po výkope pre kábel optického internetu, učil som sa s tebou i so Samkom a do toho mi ešte aj vodár na moju otázku, či si nedá kávu, zo skruže zakričal, že mu stačí voda s citrónom. Ja som v rýchlosti chytil citrón, ten špičkový nôž, a už mi aj cez krv vinšoval: „Nenakladaj si veľa vecí naraz. A keď prídu, nenáhli sa. Udeľ im priority, rieš jednu vec za druhou. No s primeranou rýchlosťou, nie v zhone. Teraz ti dovolím zarezať si do palca, aby si si možno o tri dni nezlomil pri autohavárii sedem rebier a nerozmliaždil koleno.“ Juj, koľko len tomu nožu môžem ďakovať, dcérenka moja.

Naši nepriatelia vchádzajú do našej cesty, aby sme zosilneli, nenechali si šliapať po dôstojnosti, znova spojazdnili úctu k sebe. Strach, ktorý nám naháňajú, máme vyriešiť. Raz to všetko budeme musieť i tak dať na poriadok – sebaúctu, zdravé sebavedomie, sebalásku, spoznať naše životné úlohy, objaviť naše poslanie a naplniť ho. Tak samotný človek, rodina, rody, spolky, spoločnosti, ako aj ako národ, rôzne rasy, spojené ľudstvo... Raz to všetko zabolí, aby to prebolelo zobudením našej vnútornej sily, vedúcej k našej skúsenosti o múdrosti.

Beriem odvtedy do ruky ten nôž s nesmiernou úctou, pokorou a opatrnosťou. Rovnako ako si začnete vážiť nepriateľov, ktorí vás mnohému naučili. Lebo to je kontrolný výpočet, či ste lekciu zvládli správne až do konca: Vy tomu nedobrému človeku, ktorý vám spôsobil toľko utrpenia, bolesti a strachov, na konci totiž ďakujete! Rešpektujete ho, no zároveň k nemu pristupujete s opatrnosťou. Nemal by tam byť už strach, ten by mal byť pochopený, harmonizovaný.

Viete, prečo sa na túto planétu opakovane vraciame a stále sa tu rodíme? Lebo sa tu ešte čohosi bojíme. Vraciame sa to vyriešiť, nadobudnúť nadhľad, odvahu, vnútornú silu, harmóniu, lásku. Ak sa teda stále niečoho bojíte, lekcia pretrváva... Ale raz to vyliečite, nemajte obavy, zvládli ste už iné veci.

V spojitosti s tým nožom ma vtedy napadla ešte jedna myšlienka: Paľko, ak najbližšie stretneš „ostrého“ človeka, zostaň čo najviac pokojný, kroť svoj temperament. Prudký človek pri rýchlom narábaní reže ako ostrý nôž. Ale keď spomalíš, budeš ho počúvať, potvrdíš mu jeho dôležitosť, emócie a schopnosti, skrotne a stane sa pre teba použiteľným nástrojom. Nie teda rýchlosť, ale rozvaha, byť úplne sústredený, vedomý si každého pohybu, kroku, slova...

Nôž, ďakujem ti.

Múdry človek v prvom rade

rozumie sám sebe

Pýtam sa ženušky v návale jedného z našich humorných rozhovorov:

– Chcela by si skúsiť iného chlapa?

– Nie. Ale iba skúsiť...

– ???

Ja viem, aká otázka, taká odpoveď.

Nejeden muž by zasa povedal, že „kto sa má v tých ženách vyznať?!“

Ale v tej jej odpovedi je všetko, rozumiem jej. Úprimne a šalamúnsky vyslovila celú svoju pravdu.

Najideálnejším stavom je, keď do vzťahu vstúpia už uprataní ľudia, ktorí vyskúšali, spoznali cez osobné pády i slasti, po čom túžia, čo vlastne chcú, aj nechcú. Keď viete, čo nechcete, viete čo chcete. Veľa ľudí na svete iba teoretizuje, ale keďže si vo svojom vnútri nepovedali, čo presne chcú, nikdy ani nedosiahnu svoje plány, nezhmotnia vlastné sny.

Všetko je o to hlave, a to sa spätne dostávam aj k téme podvedenia. Človek, ktorý tajne sníva o iných sexuálnych partneroch, do vesmíru vysiela svoj zámer a ten sa neraz aj splní. Preto vravím, že ak chce byť ktosi verný partner, musí byť najprv verný tomu druhému nielen srdcom, ale aj rozumom. Lebo rozum je jediný orgán, ktorý dokáže zachytiť v myšlienkovom košiari škodnú, vyhodiť ju a už ju medzi vhodné zámery nepustiť.

Najmúdrejší je ten, kto pozná sám seba. Mnohí ľudia ani netušia, nad čím počas dňa rozmýšľajú, o čom snívajú. Neskôr sa im to vyplní, stvorí tragédiu a oni začnú okolo seba hľadať vinníkov. No pritom to spustili sami, keď nepostrehli, že niektoré myšlienky môžu mať pre ich ďalší život nepríjemné až nebezpečné následky.

Boj v sebe, vojna so svetom

Kto s čímsi neustále bojuje, je to len odraz jeho vnútra, lebo tam sa odohráva najväčší boj. Nastolené ticho v človeku je základom, aby naňho prestal dorážať vonkajší svet. Jedine tak mu prestanú prekážať niektoré vlastnosti na iných ľuďoch, ustane v kritizovaní, prehnanom pripomienkovaní, ohováraní, udávaní, závisti, hádaní sa, spory z jeho života zmiznú, udalosti ho prestanú iritovať...

Albert Einstein povedal, že „všetko vo vesmíre je vibrácia. Majte rovnakú frekvenciu ako realitu, ktorú chcete mať, a takúto realitu si vytvoríte“. Hovoril o zámere, budúcnosti, ale toto vesmírne pravidlo logicky platí tak na minulosť, ako aj na prítomnosť. Všetko, čo sa nám v živote stalo, bolo absolútnym zrkadlom nášho vtedajšieho naladenia a predošlých rozhodnutí. V čom žijeme dnes, je rovnako tak dozvuk a premietanie našich aktuálnych vibrácií.

Túžba vnútorne rásť zasa prichádza do nášho bytia ako korenie v podobe nečakaných zvratov alebo „nešťastí“, ktoré ľudia v prvotnom šoku hodnotia ako horibilnú nespravodlivosť zo strany Boha, lebo sú bez šance nájsť k danej osobnej katastrofe logické vysvetlenie. Komu zhorel dom, umrelo malé dieťa či milovaný partner, vie, o čom píšem...

Prečo som dal slovo nešťastie do úvodzoviek? Lebo len nespracovaná udalosť zostáva nešťastím. Niektoré slzy sa proste nedajú vysušiť, dajú sa len zmeniť na sväté. Ľudia, ktorí životné traumy spracovali, ich nakoniec hodnotili kladne: „Neskôr mi došlo, že tou tragédiou sa mi vlastne stalo dobre.“ Zmena pohľadu prináša nové informácie, môže prísť zisk.

Nie je to inak ani so vzťahmi. Nik svojho partnera nestretol len tak. Ani svokru, šéfa, kamaráta či zradcu, podliaka, zlodeja. Sú len odrazom nášho vnútorného naladenia, projekcia všetkého dobrého aj zlého v nás. Všetky vzťahové konflikty sa rodia najprv v nás, až neskôr vstúpi do nášho života ktosi, s kýmsi nevieme vyjsť, „bolí nás“, kričíme na neho, bojíme sa ho. Niť súvislostí však vedie k nám a začiatok má v našom strede. Nahraďte korene buriny za korene ruží a vnútro vám zakvitne.

Úprimne priznávam – stále vidím okolo seba mnoho vecí, ktoré mi prekážajú, aj v rodine som najväčší rozdávač pravidiel. No keď to porovnám s Baričákom spred dvadsiatich rokov, tak už som Budha. Vtedy som bol vo večnej opozícii, rebel proti všetkému. Nečudo, že svet mi v tom čase dával pekne do brady. Ako si sypem popol na hlavu, tak sa aj chválim – nastalo veľké stíšenie. Nie, na úrovni duchovného indického majstra nie som ani z rýchlika, ale je to nemalý pokrok. Ďakujem si.

A tak sa aj vy pochváľte. Rozhodnúť sa žiť vedomé bytie nie je cesta pre každého, lebo je to drina. Príjemná drina. Ale radšej som si zvolil túto sebaspoznávaciu lopotu, ako by som v sebe živil zlo. Tá je galibou dnešného sveta, lebo veľa ľudí má dosť viery na to, aby v sebe živili nenávisť, a málo viery na to, aby začali milovať. Seba a z toho celý svet.

Hovoria a liečia,

aj keď ešte nevedia rozprávať

Po istom čase som šiel do martinskej nemocnice doriešiť porezaný palec. Aby som sa v čakárni nenudil, garde mi robila osemročná dcérka Ráchel. Vošli sme do areálu a dcérka mi vraví:

– Ocino, ja sa tu bojím. Prečo je nemocnica také strašidelné miesto?

Odvetil som jej, že sa tu síce deje veľa smutných udalostí, ale rovnako tak na tomto mieste bolo zachránených aj mnoho ľudí, utíšených hodne bolestí...

No ona to myslela inak:

– Vyzerá to tu hrozne. Veď sa pozri, žiadne farby... tam diera v stene, opadaná omietka... Prečo to neopravia?

Zapozeral som sa na areál nemocnice inakšie, jej nasmerovaním, a skutočne – fasády domov priveľkými farbami nežiarili, asi päť štvorcových metrov vonkajšieho obkladu na budove odvial čas. Porovnal som to so svojím pohľadom a prišiel na to, že ja si tú martinskú nemocnicu pamätám ešte z čias socializmu. Vtedy to bola vzorová šeď, budovy boli v oveľa dezolátnejšom stave. Moje aktuálne nastavenie voči súčasnej vonkajšej scenérii nemocnice teda logicky blikalo: Je to dobré, badať veľké zlepšenie, nemocnica je pekná.

Lenže Ráchel to brala inak, nemala s čím porovnávať, nemala inú, škaredšiu spomienku ako ja, videla holú pravdu:

– Samá šeď, strašné miesto... Veď to už my máme krajší dom ako toto!!!

Táto veta sa ma síce snažila uraziť, ale bol som vďačný za iný názor.

Nesmierne rád sa bavím s deťmi o ich pohľade na svet, okolie, ľudí. Neviem sa nabažiť ich čistých postrehov na fungovanie sveta. Detské názory sú neraz pravdivejšie, reálnejšie, ale aj duchovnejšie a múdrejšie ako závery vzdelaných ľudí či expertov. Poľahky sa dokážu dotknúť základnej podstaty javov a vecí, ich zmýšľanie nie je zatienené bordelom prebytočných údajov, dogiem, predsudkov, hnevu, závisti, tvrdošijných postojov, negativizmu...

Keď sme odchádzali z nemocnice, porozprával som Ráchelke príhodu o nej, ktorú si, samozrejme, nepamätala. Ženuška bola vtedy tehotná, čakali sme Samka. Stalo sa čosi nepríjemné, dlhé hodiny necítila jeho pohyby, a keďže na začiatku tehotenstva krvácala a prichádzala o časť placenty, leteli sme radšej do nemocnice, veď do pôrodu zostával mesiac. Lekári mňa a dcérku vypoklonkovali von, v ambulancii mohla ostať iba manželka.

Smutní sme vyšli pred budovu. Teda pardon, smutný som bol iba ja, dcérka nič neriešila. Na lavičke sedel pán v župane a fajčil. Dal som sa s ním do reči, a ako to už býva u mňa zvykom, ten, ktorý mal dostať podporu a pohladenie duše, lebo mu je práve zle-nedobre (teda ja), musel zrazu opätovne dobíjať energiou kohosi iného. Lebo pán v nemocničnom spustil zo seba vodopád smútku, výčitiek a opisov operácií a iných následkov autohavárie, ktorá sa mu stala pred rokmi. Premenil som sa teda na jedno veľké empatické ucho a snažil som sa ho podporiť aj slovne.

Keď tu vtedy osemmesačná Ráchelka, hrabkajúca papečkom v kaluži, vstala (už asi mesiac si osvojovala chodenie), pustila drievko, doťapkala sa k pánovi, chytila ho svojimi miniručičkami za dlane, pozrela sa mu do očí a presvietila ho. Majka z Gurunu by zbledla závisťou. Môžete si byť istí, že všetci traja sme v okamihu onemeli.

Milujem počúvať deti a ich pohľad na život. Najkrajšie na tom je, že ony dokážu tento svet liečiť a hovoriť o ňom, aj keď ešte nevedia rozprávať.

Koniec ukážky