Viktória Drgoncová

Skaza Urdisu

(tretia časť trilógie Nepriatelia Urdisu)

Ukážka z elektronickej knihy

© Viktória Drgoncová, 2020

© obálka: Ema Sanӕri Počubayová, 2020

© korekcia, editorské úpravy: Nikoleta Pavlíková, 2020

Art Floyd, s.r.o., Karpatské námestie 10A, 831 06 Bratislava

kancirova@vydaf.sk, www.vydaf.sk

1. elektronické vydanie

ISBN 978-80-89889-45-7 (epub)

ISBN 978-80-89889-46-4 (mobi)

Venujem babičke, žene s obrovským srdcom, ktorá bola ešte väčšia bojovníčka než Áron,

a mojej najmilšej maminke, pretože moje knihy prečítala niekoľkokrát a stále je z nich nadšená.

Kapitola 1

Od únavy som po niekoľkých hodinách usedavého plaču upadla do bezvedomia. Prebudil ma až bolestný výkrik z vedľajšej cely. Otvorila som oči a spomienky na predošlé udalosti sa mi vrátili ako bumerang. Áron podľa Andreiných slov zomrel. Spočiatku som jej neverila, ale žiaľ, ktorý som jej vyčítala z tváre, s predstieraním nemal nič spoločné.

„Schytal to za mňa,“ šepla zlomene, keď sa nenávisť namierená voči mne čiastočne odplavila. V tejto chvíli sa hnevala len na seba. „Áron sa hodil predo mňa a trafila ho guľka, ktorá smerovala na mňa. Mala som to byť ja, nie on.“

Nechty som zaryla do zeme, aby som jej niečo surovo neodvrkla. Na jazyku som mala príval horkých slov, ktoré by som neskôr oľutovala. Priala som si, aby sa Áron nebol zahral na hrdinu. Kiežby som mala moc vymeniť jeden život za druhý. Pod návalom bolesti zo straty by som pokojne obetovala ten Andrein, len aby tu Áron bol so mnou.

„Stále som si opakovala, že je to tvoja vina,“ pokračovala v sebatrýznení, „ale pravdou je, že som ho zabila ja sama. Keby konal sám, mal by väčšiu šancu. To ja som nás prezradila, nebola som dostatočne opatrná. Zistili našu polohu. Áron bol skúsenejší, prekĺzol by do Urdisu bez toho, aby ho niekto spozoroval.“ Hlienovito si odkašľala a vysmrkala sa do rukáva.

„Sebaľútosťou nič nenapravíš,“ zachrčala som a pozorovala krvácajúce mäso na prste ruky. Ešte pred chvíľou tam bol necht, ale keď som ním kŕčovito zadrapla do zeme, odpadol ako lupeň ruže. „Radšej mi povedz, čo je s mojím bratom, aspoň to mi dlžíš.“

„Dlžím?!“ vyštekla pomedzi zaťaté zuby. „Ja tebe, moja drahá, nedlžím absolútne nič.“ Tuším sa vrátila nenávisť späť. Akosi prirýchlo sa dala dokopy.

Celá miestnosť sa mi zahmlila. Bolo mi nevoľno, túžila som zomrieť, ale ak bol môj brat nažive, musela som si dodať silu. V myšlienkach som sa pristavila pri Seanovi, ktorého som pestovala ako maličkého, ešte keď bol v plienkach. Aj keď ma bolelo pomyslenie na to, že Árona už nikdy nestretnem, vedela som, že kvôli mužovi, s ktorým som strávila tak málo času, som sa nesmela vykašľať na brata.

V každom nádychu som pociťovala bolesť, akoby sa vo mne roztvárala veľká čierna diera, ktorá požierala všetko naokolo, ale nechcela som sa vzdať. Malá iskrička nádeje, že všetko, čo povedala Andrea, bola len krutá lož, mi pomáhala udržať si zdravý rozum a nepoddať sa celkom beznádeji. Pochybovala som však o tom, že by na svete existoval človek, ktorý by klamal presvedčivejšie, pretože Andrea patrila medzi najotvorenejších ľudí, akých som poznala. Tá si veru nedávala servítku pred ústa, aj keby to malo niekomu ublížiť. Takže pravdepodobnosť, že ma oklamala, sa rovnala nule.

„Možno o pár dní zomriem,“ šepla som, snažiac sa z nej vydolovať nejakú reakciu. „Týmto tempom asi skôr. A ak sa tak stane, výčitky svedomia ťa zožerú zaživa. Budeš sa nenávidieť za to, že si mi nepovedala, či môj malý braček prežil.“

Jej odpoveďou bol rehot, ktorý sa odrážal od stien.

Uzavrela som sa do seba. Sekundy, minúty, možno aj hodiny plynuli bez toho, aby som si to nejako uvedomovala. Čas pre mňa prestával existovať. V tejto kobke ani nemalo zmysel niečo rátať, len by ma to priviedlo bližšie k šialenstvu. Myslela som si, že samota je hrozná, ale po príchode novej spoluväzenkyne, som pozmenila názor. Samota bola lepšia, pretože poskytovala nevedomosť.

Mykla som sa, keď zväzkom kľúčov ktosi zatrieskal na mreže. V dlhom tichu to pôsobilo ako výbuch. „Vstávaj, suka, ideš sa vyvenčiť.“

Postavila som sa a so sklonenou hlavou ho nasledovala von z cely ako poslušný psík. Vykračoval si predo mnou ako najväčší macher, neotočil sa, aby sa uistil, že mu neutekám, vedel, že ma zlomili natoľko, aby som sa nerozbehla za slobodou. To ich však musím vyviesť z omylu. Len čo nazbieram dostatok síl, vyparím sa. Keby bol môj brat mŕtvy, Andrea by mi to už zaiste povedala, určite by s radosťou zatĺkla posledný klinec do rakvy.

Muž kráčal k východu, čo ma prekvapilo. Čakala som, že ma odvedie do kúpeľne, ale namiesto toho ma oslepilo ostré jarné slnko. Kľúče si krútil okolo prsta a veselo si pritom popiskoval. „No čo? Ako sa ti páči po dlhom čase vonku? Len si na to nezvykaj, je to výnimka, ktorá sa nezopakuje druhýkrát.“

„Kam ma vedieš?“ spýtala som sa, cloniac si rukou oči pred prudkým svetlom.

Otočil sa ku mne, nepoľavujúc v tempe. „Je to prekvapenie. Darček od riaditeľa, určite sa ti bude páčiť.“

Za sebou som začula kroky. Pohľadom som nenápadne skĺzla za seba a spozorovala som, že za mojím chrbtom kráčali dvaja vojaci. Strážili ma zo všetkých strán, na útek sa nedalo ani pomyslieť.

Bosými nohami som opatrne našľapovala po zelenej tráve a opatrne vdychovala čerstvý vzduch. Po zatuchnutej cele plnej zápachu to bol pre pľúca celkom šok.

Poobzerala som sa okolo seba. Stromy už zakvitli, z púčikov vyrástli nové listy a všade navôkol sa vznášala omamná vôňa kvetov. Akoby som sa nachádzala na inej planéte. Urdis bolo predsa chladné, nehostinné miesto. Ale vonku to vyzeralo ako malý raj na Zemi. Kiežby som sa dovnútra, do tej tmavej kutice, už nikdy nevrátila, bodaj by ma niekto zobral do bezpečia. Na zlomok sekundy som si predstavila Árona, ako číha medzi stromami a čaká, kedy ma vyvedú von, aby im všetkým dal na frak. Oči sa mi naplnili slzami.

Dostali sme sa pred bránu, ktorá sa pred nami roztvorila na povel. Bola som prekvapená, že sme sa posúvali ďalej. Kráčali sme do kopca a od vynaloženej námahy sa mi zahmlieval zrak. Čakala som, že každú chvíľu odpadnem a niektorý z mojej eskorty ma bude musieť poniesť. Nejako som však vytrvala, a keď sme sa dostali na rovinku, svet sa v mojich očiach dával opäť do normálu.

Spoločne s mužmi som prekročila spadnutý strom a dostala sa na úzku lesnú cestu. Vtedy v mojej mysli zasvietila žiarovka. Zastala som. „Kto z vás to urobí?“ spýtala som sa prudko. „Bol to riaditeľov nápad, však? Chcel mi ukázať, o čo všetko ma v zajatí pripravil, aby mi bolo ešte horšie, keď o to prídem znovu. Keď ma zabijete.“ Zatriasol sa mi hlas. Nebála som sa smrti. Oproti bolesti, ktorú som zažívala pri ich experimentoch, bol môj odchod čerešničkou na torte. Sladkým a lahodným vykúpením. Vlastne som sa naň už pripravovala, dokonca v istých chvíľach by som ho uvítala s potešením. Neschádzalo mi ale z mysle, prečo ma nezabijú v Urdise pred svedkami.

„Bláznivá ženská,“ povedal ten predo mnou. „Navyše tupá. Radšej drž hubu a šúchaj nohami.“

Poslúchla som. Ledva som s ním stíhala držať krok, najradšej by som si sadla doprostred cesty a nechala sa ťahať, ale zachovala som si dôstojnosť a pokračovala so zaťatými zubami. Na hlave ma šteklil pot, stekal mi po lícach a vsakoval do oblečenia, ktoré som už aj tak mala celé premočené. Nebyť mojej tvrdohlavosti, dávno by som to vzdala a ukázala svoju slabosť. Bola som smädná, hladná, zoslabnutá, ale mlčala som, aby som sa nestala terčom ich urážok. Od nich by som sa nedočkala pochopenia.

„Už tam budeme,“ informoval ma môj kamarát, ktorý si nikdy nenechal ujsť príležitosť ponížiť ma. Obrátil ku mne hlavu a zaškeril sa tak zlovestne, až mi bolo jasné, že na mieste, kam máme namierené, ma nečaká nič dobré.

Po pár metroch vôňu čerstvého machu prekryl smrad hnijúceho mäsa. Zakryla som si nos dlaňou a plytko vdychovala kontaminovaný vzduch. Niečo tu skapalo, asi srna, ktorú načal netvor a nechal ju na slnku, aby sa rozložila, pomyslela som si s nádejou. Podvedome som spomalila. Nechcela som sa priblížiť, nechcela som zbadať pôvod toho smradu. Nie, nie, nie.

Zozadu ma vpred postrkovali dva páry paží. Posledný raz do mňa strčili tak silno, až som stratila rovnováhu a pristála v čomsi mäkkom. Vykríkla som, keď sa mi na oblečenie rozprskla tmavá tekutina. Od smradu sa mi vzbúril žalúdok, mala som ho ako na vode.

Jeden z dozorcov sa ku mne zohol. „Riaditeľ povedal, že môžeš zostať, koľko len chceš. Dovolil ti jednu návštevu, tak si to uži do sýtosti, ďalšie stretnutie už nebude.“

Zúfalo som hľadela na betón poškvrnený zaschnutou krvou. Z obrovskej mláky, v ktorej som pristála, sa zdvihlo mračno múch a zbesilo okolo mňa bzučali. Rozrevala som sa a kvičala ako prasa, ktoré idú zarezať, keď som kolenačky nasledovala krvavú stopu až na okraj cesty. Zranený sa musel plaziť, zostali po ňom krvavé odtlačky rúk a oválna stopa, ktorú kreslil vlastným telom. Ako slimák, čo zanecháva slizkú stopu.

Najskôr som zazrela svetlý chumáč vlasov, neskôr dieru, ktorú zanechal výstrel. A nakoniec znetvorenú hlavu. Chýbala mu celá pravá polovica tváre. Guľka narobila poriadny neporiadok, keď vychádzala von. Vyhrnula som mu tričko a prstom prekreslila jazvu na kľúčnej kosti. Zmenila som sa na zranené zviera, ktoré ryčalo ako zmyslov zbavené. Sliny mi viseli z úst ako tenké lanká, keď som stále so škrekom chytala jeho ruky do svojich a stískala ich, aby sa prebrali k životu. Boli neprirodzene studené, kriedovo biele a neznáme. Nespoznávala som ruky, ktoré ma kedysi objímali, ktoré mi zakaždým položil na tvár, keď ma šiel pobozkať.

Z jeho položenia som vydedukovala, že jednu guľku schytal do hrude, po ktorej sa odplazil do jarku, vedľa cesty, kde ho dorazili výstrelom do hlavy. Zozadu.

Dusila som sa. Pľúca nie a nie prijať vzduch, ktorý som do seba vtiahla pri každom vzlyku. Dlaň som si pricapla na hrdlo a hlavu som oprela o Áronovo brucho. Bolo tvrdé, nafúknuté ako balón, ale nezáležalo mi na tom. Smrad bol natoľko zlý, až ma štípal nos, hrdlo, žalúdok, všetko. Áron bol na dosah ruky, na vlastné oči som videla, čo s ním urobili.

„Takto si nemal zomrieť,“ vydala som zo seba priškrtene, ale moji spoločníci mi určite nerozumeli, pretože sa mi ťažko artikulovalo so stiahnutým hrdlom. „Prepáč mi to.“ Slzy sa zo mňa liali prúdom. „Prosím, vráť sa ku mne.“

„Čo to melie?“ spýtal sa jeden z nich.

„Neviem, ale znie to asi takto: Hu-hu-uh-hu-uh...“ Smiali sa ako retardi a jeden z nich sa dokonca opieral o kolená, aby nespadol na zem.

Rozmazaným pohľadom som zbadala vypuklinu za opaskom. Netušila som, ako bolo možné, že Árona neprehľadali a nevzali mu zbraň, ale ich smola. Jediné, po čom som túžila, bola pomsta. Ani si nevšimli, že som ju vytiahla von. Namierila som na toho, ktorý sa smial najviac a stlačila spúšť. Len to naprázdno cvaklo, nebola nabitá.

Muž, ktorý ma nemal v láske, na mňa uprel nevraživý pohľad. Pomaly zo svojho puzdra vybral samopal a hlaveň zodvihol na úroveň môjho žalúdka. „Aha, aby som nezabudol. Pozdravuj odo mňa svojho milého.“

Vystrelil a v bruchu sa mi rozliala oslepujúca bolesť.

Kapitola 2

Zobudila som sa s dlaňou priloženou k bruchu. Tep som mala stále zrýchlený a na líci zoschnutý sopeľ. Spomienka na mŕtvolný zápach mi natoľko utkvela v hlave, až by som odprisahala, že sa aj tu vznášal kovový závan smrti.

„Bohatstvo, človek sa tu ani nevyspí,“ zafrflala Andrea a došuchtala sa k svojmu vedru. Stiahla si nohavice a do uší mi doľahlo čľapkanie. „Nabudúce toľko nekrič, prosím ťa.“

„Snívalo sa mi o Áronovi,“ hlesla som. „Riaditeľovi muži ma odviedli k jeho mŕtvole.“ Pozrela som nadol a na zemi podo mnou sa zaleskla čerstvá krv. „Asi som dostala menštruáciu, doriti.“

„Myslíš si, že je to momentálne tvoj najväčší problém?“ Vstala a krivkala po cele. Už ju zrejme omrzelo sedieť na zadku. „Radšej mi povedz, ako sa odtiaľto dostaneme.“

Hlavou som kývla ku kamere. „Neviem, či to nezachytáva aj zvuk, tak pozor na jazyk.“

„A čo mi urobia, ha? Zabijú ma? To je mi jedno. Lepšie než celé dni čuchať vlastné sračky.“

„Riaditeľ má bujnú fantáziu, určite ti to nebude jedno.“ Posledné slovo som vydýchla pod náporom bolesti. Skrútila som sa do klbka. „Určite by ťa využil proti mne, aj za cenu mučenia, je to manipulátor. Keby bolo v pláne ťa zabiť, neodkladal by to na neskôr.

Prevesila si ruky cez mreže a spočinula na nich celou váhou. „Mám plán, ale možno sa poserie veľa vecí. V takom prípade budeme musieť improvizovať, zvládneš to?“ Zjavne si môj prednes nebrala k srdcu.

Andreine prudké výkyvy nálad boli nepredvídateľné, nikdy som nevedela, s akou príde reakciou. Už predtým som jej nepadla do oka a tolerovala ma iba kvôli Áronovi, ale teraz to bolo o čomsi inom. V jednu chvíľu mi z celej duše priala, aby som sa v spánku utopila vo vlastnej krvi, a v tej ďalšej plánovala útek. So mnou po boku. Svoje presvedčenie som si nemienila nechať pre seba. „Tak mi povedz, o čo ti vlastne ide,“ naliehala som s otázkou v očiach.

„Stále nemením názor na to, že v pôrodnici si radšej mala vypadnúť z postieľky a roztrieskať si hlavu o dlažbu, ale Áron sa do teba z nejakého nepochopiteľného dôvodu zamiloval natoľko, že sa bezhlavo pustil do tvojej záchrany. Síce mi je to proti srsti, ale je to posledná vec, ktorú si želal. Vidieť ťa opäť na slobode. Na mojom živote mi ktovieako nezáleží, a ak oň mám prísť pri plnení jeho posledného želania, tak nech. Ale hneď ako budeme vonku, zvysoka sa na teba vyseriem a urobím to, čo som mala už dávno. Poberiem sa vlastnou cestou.“ Popukala si prsty, pekne jeden po druhom, a na dokonanie diela sa ešte prehla v chrbte. Zapraskalo jej v ňom tak nahlas, až som si myslela, že jej dni sú zrátané.

„Áron nie je mŕtvy,“ povedala som snáď po stý raz. „Nemôže byť,“ uisťovala som seba, aj ju. Andrea mala pochybnosti o mojom duševnom zdraví, no môj šiesty zmysel vo mne bubnoval ako na poplach.

„O tomto sa nemienim dohadovať,“ povedala tvrdo. „Radšej sa daj dokopy. Ak pri úteku nebudeš stíhať, nechám ťa tu bez milosti.“

„Odtiaľto niet úniku. Ver mi, už som mala niekoľko pokusov a nevyšiel ani jeden.“

Andrea posmešne odvrkla ako decko: „Veriť ti?“ Otočila sa ku mne. „To je hádam to posledné, čo by mi v skrslo v hlave.“

Zhruba o tri hodiny po mňa prišla moja niekdajšia doktorka. V tvári bola strhaná a pod očami mala tmavé kruhy, ale stále vyzerala lepšie ako ja. „Otvorte celu!“ prikázala svojmu sprievodu a ustúpila nabok, kým hľadal správny kľúč. Po celý čas zo mňa nespúšťala oči. Akoby mala pre mňa nejaké naliehavé, dôverné tajomstvo.

Hanbila som sa, pretože som bola celá od krvi, ktorá mi vytrvalo stekala po stehnách. Potrebovala som nutne sprchu. Na chvíľu som si pripadala márnivá, že riešim zbytočnosti, ale bolo by skvelé byť v čistom. Cítila som nevýslovné poníženie sedieť tu v takomto stave. „Potrebujem použiť kúpeľňu,“ povedala som pošepky, len čo vkročila do cely.

Až keď pristúpila bližšie, všimla som si ampulky, ktoré zvierala v rukách. Opäť som bola v úlohe ich pokusného morčaťa. Uprela som na ňu prosebný pohľad, aby videla, ako naliehavo potrebujem čas pre seba.

„Riaditeľ povedal, že máš spraviť odbery a vypadnúť,“ napomenul ju vojak. Všetci riaditeľovi najbližší vojaci mali jednu vec spoločnú: nesprávali sa ako ľudia, ale ako naprogramované stroje. Aj pri zapojení všetkej svojej predstavivosti som v nich nedokázala vidieť ľudské bytosti. Skupina ľudí vedená jedným mozgom, aké úbohé.

Stisla pery a bolo vidieť, že v jej vnútri práve zúri malá vojna. Nakoniec zvíťazila jej ľudská stránka. Ako už neraz, odvážila sa vzoprieť rozkazom. Ako jedna z mála si to mohla dovoliť, pretože dobrí lekári boli v týchto časoch neoceniteľní. „To mi chceš nahovoriť, že potom toto úbohé dievča vlastnoručne odvedieš do kúpeľne?“ Na sekundu sa obrátila ku mne a venovala mi rýchle žmurknutie. „Bude to takto. Cynthia pôjde so mnou, postarám sa o to, aby dostala potrebné veci k dodržaniu hygieny, potom jej spravím odbery a všetci budeme spokojní.“

Vojačik odrazu nevedel, kam z konopí. Niekto narušil jeho zaužívané koľaje. „Riaditeľ povedal, že...“ začal.

„Chceš mu vari neskôr vysvetľovať, prečo sa jej do tela dostala infekcia? Zdá sa ti, že imúnni ľudia rastú na strome? Či si myslíš, že si môžeme dovoliť riskovať jej stratu? To dievča by si tu malo žiť ako v bavlnke. Už som sa raz vyjadrila k tomu, ako s ňou zaobchádzate,“ pustila sa do neho.

„Áno, chudinka Cynthia, zariaďte pre ňu pohodlnú izbičku, aby sme mali všetci dušu na pokoji,“ ozvala sa Andrea. „Kokos, ty máš, tuším, svinské šťastie. Neviem, ako to robíš, Cynthia, že sa vždy nájde nejaký blbec, ktorý je za teba ochotný položiť aj život. Nič v zlom, teta, ale keby ste ju poznali o čosi lepšie, vedeli by ste, že si nezaslúži, aby ste na ňu plytvali dychom.“

Žena bez mena uprela na Andreu chladný pohľad. „Ďakujem za zhodnotenie, ale nepamätám si, že by som ťa žiadala o tvoj názor. Nezaujíma ma, čo je medzi vami dvomi, mne ide predovšetkým o to, aby bola naša jediná šanca na nájdenie lieku stále nažive, keď ju budeme potrebovať na ďalšie testy.“

„Čo je medzi nami dvomi? Asi len toľko, že sa kvôli svojej debilite dostane do každej posratej situácie, a potom sa spolieha na to, že jej ostatní pribehnú na pomoc.“ Andrea sa prechádzala po cele ako lev lapený v klietke.

„Nemyslím si, že záchrana býva povinná. Každý, kto sa jej zúčastní, tak urobí z vlastnej vôle,“ oponovala jej a obrátila sa jej radšej chrbtom, ukončiac tak čudesnú debatu. Netušila som, čím som si zaslúžila jej priazeň, najmä po tom, ako som jej pri krku držala infikovanú ihlu a vyhrážala sa jej. „Porozprávam sa ešte s riaditeľom, mal by ťa presunúť niekam inam. Toto je miesto pre kriminálnikov, nie pre teba.“

Andrea si niečo otrávene zahundrala.

Žena vyšla z cely a výhražne zagánila na muža, keby mu náhodou napadlo, že by jej zahatal cestu. Vykročila som za ňou so sklonenou hlavou. Bola som v rozpakoch za krv, ktorá mi presiakla cez tričko na zadku a fľak tam svietil ako maják na morskom brehu.

Odviedla ma do kúpeľne, kde mi nechala súkromie, aby som zo seba zmyla všetok bordel. Táto žena mi zachránila krk už niekoľkokrát. Netušila som prečo, ale bola som jej vďačná. Nebyť jej, nažívala by som si tu ako prasa a od špiny by mi z tela odpadávali kusy kože.

Vrátila sa, keď som už bola čistá, voňavá a zabalená v osuške. Priniesla so sebou nejaké oblečenie, dokonca aj hygienické vložky, podala mi celý balík. Poďakovala som, obrátila sa jej chrbtom a prehovorila: „Dlho som vás nevidela.“ Popritom som si cez hlavu pretiahla tričko a pustila sa do obliekania nohavíc. Konečne veci, v ktorých v cele nezamrznem. Aj keď vonku sa už zrejme príroda prebúdzala, vo väzniciach vládla zima ako v psinci. Andrea tiež klepotala zubami. V noci, keď sa mi nedalo spať, to bol často jediný zvuk v okolí.

„Musela som súrne odísť do inej základne. Mali tam asi tucet nakazených a riaditeľ nariadil, aby sme na nich vyskúšali prvé várky. Dvoch to zabilo okamžite, ďalší traja prežili o čosi dlhšie, a zvyšok zomrel do dvoch dní. Je len otázkou času, kedy nás to vyhubí úplne. Asi si nás choroba berie za naše hriechy. Dostali sme ďalšiu šancu, a pozri sa, ako sme s ňou naložili,“ neveriacky krútila hlavou a pokračovala: „Pridlho som zatvárala oči pred tým, ako tu zachádzajú s ľuďmi. Rozhodla som sa konať dobro a pomáhať ostatným. Veľakrát som ale ošetrila vojakov, ktorí sa zranili pri boji s nevinnými ľuďmi. Mala som ich nechať zomrieť, Urdis by nemal takú moc a...“ odmlčala sa. Trápili ju výčitky.

Na dvere zatrieskal náš sprievod. „Už ste skončili? Tie odbery sú dôležité!“

„Riaditeľ je len obyčajný tajtrlík. Nebyť Urdisu, nebol by ničím. Náš nový svet je príležitosťou pre ľudí, ako je on. Podľa mňa sa predtým živil ako účtovník, na ktorého si zasadol šéf, a preto mu teraz nie je rady. To je aspoň môj názor,“ zverila som sa jej s miernym úsmevom.

Muž nakukol dnu a tváril sa nahnevane. „Pohyb, dajte sa na odchod!“

Mokrú osušku som si omotala okolo zápästia, a keďže som nevedela, čo s ňou, vzala som ju so sebou. Zamierila som k svojej cele, ale žena ma zastavila pohybom ruky. „Vezmem ťa do laboratória, tam je to čistejšie. A dám ti infúziu, si podvyživená. Teraz, keď som už naspäť, dám na teba pozor.“

Nemohla som si pomôcť, pociťovala som k nej silné sympatie. Cítila som sa pri nej ako pri svojej mame, tiež sa ku mne správala láskavo. Láskavejšie, ako som bola zvyknutá.

Vojak nás bez ďalších rečí nasledoval, po celú dobu ma strážil ako oko v hlave, a držal sa nám tesne za pätami. Bolo počuť iba buchot jeho kanád na dlažbe.

V laboratóriu som sa posadila na lôžko, kým mi moja ochrankyňa odoberala krv. Do ampulky kvapkala pomaličky, akoby každá kvapka váhala, či sa tam spustí, alebo či predsa len zostane v žile.

„Naozaj si vyziabnutá. Dávali ti nejakú stravu?“

„Posledné dni môj žalúdok neprijíma nič. Odkedy...“ Hlas sa vytratil ako lusknutím prsta.

Žena sa zhrozila. „Ublížili ti? Dotkol sa ťa niektorý z vojakov?“

Mlčky som krútila hlavou. Hrdlo som mala také stiahnuté, že som nedokázala zo seba vyriecť slová. Najmä nie tie o Áronovi. Stále som odmietala prijať správu o jeho smrti.

Prelepila mi vpich leukoplastom a prikázala mi, aby som si ľahla. Do druhej ruky mi zatiaľ zaviedla infúziu a sedela pri mne, kým mi pomalým tempom odkvapkávala z fľaše.

Počas celého procesu sme sa rozprávali. Teda, ona rozprávala a ja som počúvala. Hovorila mi o svojej rodine, o malej dcérke, ktorá ju každý večer vyčkáva a pýta sa, kedy sa mamička vráti domov. Zdôverila sa mi so strachom o ňu, ak nenájde liek. A potom sa odrazu rozhovorila o začiatku. O časoch, kedy ľudia umierali ako na bežiacom páse.

„Pracovala som v nemocnici. Videla som to z prvej línie. Nevieš si ani predstaviť ten chaos, ktorý tam vypukol, keď sa chorí začali hrnúť v zástupoch. Všetci sa prekrikovali, každý sa dožadoval prednostného vyšetrenia. Mnohí na nás vykrikovali, zaprisahávali nás, aby sme ich vyliečili. A ja, ja som im mohla len klamať a sľúbiť im, že všetko bude v poriadku, aj keď som vedela, že nezachránime žiadneho z nich.“ Oči mala prázdne, hľadela nimi do minulosti. „Netrvalo dlho a z lekárov sa stali nosiči. S maskami na tvárach sme prevláčali mŕtvoly do spaľovne. Neskôr nebol čas ani na to. Nosili sme ich dozadu na dvor, kde sme ich kopili na seba ako odpadky. Bolo to hrozné, myslela som, že to neprežijem, že umriem v záplave krvi. Ale nakoniec sa Boh nado mnou zmiloval a nevzal si ma so sebou. Nechodievala som ani domov, nechcela som riskovať, že nakazím svoju rodinu. Prespávala som v nemocnici spolu s ďalšími doktormi. Riaditeľ nemocnice sa nakazil ako prvý. Nasledovali ďalší pracovníci, a ja som utiekla ako zbabelec. V tej dobe všetko už aj tak išlo dolu vodou, nikoho sme nedokázali udržať nažive. Ľudia do nemocníc chodili len zomrieť, pomôcť sme im nedokázali. Oni to vedeli, ale aj tak sa k nám hrnuli v húfoch. Asi to bol len zvyk. Po úteku som šla do bytu, ...

Koniec ukážky