Osudy dobrého vojáka Švejka v ruském zajetí a v revoluci

Karel Vaněk

Vydavateľstvo Zabudnuté Knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

Tato kniha ani žádná její část nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické nebo jiné podobě bez předcházejícího písemného souhlasu vydavatele.

Obálka © 2020 Filip Stanko

ISBN 978-80-99966-11-7 (EPUB)

ŠVEJK V ZAJETÍ

Švejkova škola ruštiny

To, že splašená kráva roztrhla svazek mezi dobrým vojákem Švejkem a císařem pánem, za kterého bojoval, nemělo žádného rušivého vlivu na Švejkův duševní stav.

Obklopen ruskými vojáky, kráčel do zajetí vstříc nezná mu tak klidně, bezstarostně a důvěřivě, jako by si šel pro dva párky k svačině.

Nic ho nepřekvapovalo, že jej vedou od etapy k etapě, že dostává stále nové průvodce, kteří doprovázejí jej dál a dál. Bral od nich kusy chleba, pil jejich slaboučký čaj a na jejich otázky, kterým nerozuměl, odpovídal úsměvem a něžným, hřejivým pohledem svých modrých očí.

Bylo mu dokonce milé, že má kolem sebe zas jen vojáky, a usilovně porovnával je se známými ze svého bataliónu.

Když nějaký vousáč, který s ním šel, snědl někde ve vsi bochník chleba, zapíjeje ho čtyřiceti hrnky čaje, vzpomněl si Švejk na Balouna a řekl uznale k průvodčímu:

„U nás byl taky takovej jeden, že sežral tolik co ty. Jmenoval se Baloun; nejseš ty s ním v příbuzenském poměru? Ten měl žaludek taky jako drátenickej rukáv a vod tebe by se, ty ruskej nenažranče, zahanbit nedal. Ten by ti, kamaráde, ukázal, co dovede rakouskej voják.“

Na to obyčejně Rus pokýval souhlasně hlavou a řekl: „Da, da, da,“ nebo: „Charašó,“ a Švejk, ukončuje rozhovor, dodával s povzdechem:

„Dadada, charašó, dadada. Kdyby ses, pitomče, naučil česky nebo německy, abych ti rozuměl. Takhle žvatláš jako špaček a já si z toho nevyberu nic. To je vod toho, že jste pronárod.“

To, že se nemůže dohovořit s Rusy, tížilo ho nejvíce; vzpomínal na všecky ty schůze v Praze, na nichž řečníci vykládali, že spásu pro náš národ přinese nám jen bratrské Rusko se svým bílým carem, a kdyby se ho byl někdo zeptal, jaký obraz o vztahu Rusů k Čechům vytvořil si nyní, byl by mu odpověděl:

„Voni řeči se mluvějí a pivo se pije. Von každej ten poslanec kecá a je tak blbej jako schody na petřínskou rozhlednu. Von žádnej nic nerozumí: to se musí teprv vidět, jako ten kus, co napsal pan Kubík pro Smíchovskou arénu.“

Ale strach neměl z ničeho, neboť ruští vojáci byli k němu dobří; posedával s nimi chvílemi ve škarpách, když převinovali si onučky ve vysokých botách propocené, a pohlížel se zájmem, jak nabalují si na ně ještě pruhy pytlů; věděl již, že „sadís pán“ znamená pokyn k odpočinku a že „pajďom, pašol, pašol“ je komando k dalšímu pochodu, a podvoloval se těmto dvěma povelům jako dobře vydrezírovaný cirkusový kůň.

Všechno jeho myšlení soustředilo se k tomu, jakého císaře pána mají tihle vojáci, a byl by se jich rád zeptal, jestli také ve válečném manifestě je nazýval „moji hodní vojínové“; ale na každé slovo, které o tom pronesl, dostal jen chlácholivé: „Da, da!“ nebo souhlasné „charašó!“, a tak řekl sám sobě: „Voni asi víc mluvit neumějí.“

A tak, když jednou voják k chlebu přidal mu kus sádla, cigaretu a kostku cukru, povídaje cosi, čemu zas Švejk nerozuměl, dospěl k definitivnímu úsudku o ruském císaři pánu, který vyjádřil, klada ruskému vojáku ruku na rameno:

„Poslechni, vy fasujete dost. Ten váš car se mi zdá bejt dost pořádnej člověk.“

A voják nato odvětil zas jako gramofon: „Da, da, da; charašó, charašó.“

Ten den znalost ruského slovníku rozšířil Švejkovi kozák, který vedl ho ke štábu divize, odpočívající v týle fronty; prohledal Švejkův ranec, vzal mu z něho poslední konzervu, a otvíraje ji, zeptal se zajatce:

„Jen jednu jsi měl, jób tvoju máť? Máť tvoju jób, proč jsi je sežral? A tabák, jebe tvoju máť, turecký tabák u tebe jest?“

A Švejk rozradostněn, že ruština dává mu nové, snadno pamatovatelné a často se opakující výrazy, odpovídal:

„Konzerva charašó, tureckej tabák dada, nažer se, zloději, jób tvoju máť!“

Velice dobře se spolu bavili a Švejk s potěšením konstatoval, že kozák dívá se naň s respektem a že se naň teď dokonce i přátelsky usmívá, prohlašuje k němu: „Vot vojenoplennyj! A ruské slovo znajet i ponimajet! Moloděc, máť jeho jób!“

Za kus té cesty, kterou šli, povšiml si Švejk, že jeho průvodce, když s někým mluví, nikdy to Jób tvoju máť!“ nezapomene položit na počátek či konec věty, a že vojáci, kteří mu k dotazům odpovídají, zachovávají stejné pravidlo; Švejk z toho usoudil, že jde tu asi o nějakou společenskou frázi, prozrazující vybroušené chování a vybranou zdvořilost.

A proto když kozák odevzdal jej v kanceláři štábu divize a objevil se nějaký mladý, vysoký oficír, který si Švejka ostře prohlédl a zeptal se: „Ty kde v plen popal, jób tvoju mát?“, Švejk lahodně a bez rozpaků odvětil:

„Poslušně hlásím, jób tvoju máť, u Brodů, pane lajtnant. Skoro už u hranic mě zabrali, máť tvoju jób!“

Oficír poskočil při té zdvořilostí překypující odpovědi a na tváři Švejkově mlaskl z každé strany políček. Pak na něho zařval:

„Kdo tebe naučil jób tvoju máť? Nelza tak, nelza k načálstvu govorit. Suky syn, máť tvoju jób!“

Ze vzteku, který ho přitom ovládal, a ze řvaní, při němž se třásl, poznal Švejk, že neodpověděl důstojníkovi asi vhod. Salutuje znovu, řekl:

„Poslušně prosím za prominutí. Vono u vás taky asi všeho moc škodí. Poslušně hlásím, že jsem se přeřekl. Já, pane lajtnant, jsem se ještě dobře rusky nenaučil a umím jen to ruský slovo.“

Oficír opovržlivě přeměřil Švejka a vyraziv z chalupy ven práskl dveřmi.

Po jeho odchodu vstal od psacího stroje písař-voják, zřejmě židáček, a kuckaje se smíchy napomenul Švejka německy:

„Ty, kamaráde, neopakuj všecko, co slyšíš mezi vojáky. Vůbec ti doporučuji v Rusku víc držet hubu, dokud nebudeš vědět, co mluvíš. Jinak odtud se zdravou kůží nevylezeš.“

Potom vysvětlil Švejkovi, že ona tři slova, tak často se vyskytující, jsou nejhorší nadávkou a že oficír dal mu za ně poměrně malý honorář. Doprovodil Švejka před síň, zavolal jiného vojáka a ukazuje na zajatce přikázal:

„Dej ho k ostatním, ať ho starší začíslí na oběd a chleba. Nu, servus, auf Wiedersehen, máť tvoju jób!“ dodal, kopaje lehce Švejka do zadnice.

Voják ukázal rukou vpřed. Švejk porozuměl a šel před vojákem k veliké kůlně, pod níž již bylo několik zajatců, hlídaných vojáky. A tam, shazuje ze zad ranec, prohodil vesele:

„Vod kterýho regimentu, kamarádi? Tak vono je nás tu už víc; von holt špatnej příklad kazí dobré mravy. Já myslím, když jsme tak protrhli frontu, že to už do Moskvy nemáme daleko.“

Nikdo neodpověděl. Dva Němci a jeden Maďar odešli od ostatních do kouta a zahrozili odtud pěstí. A Švejk, lehnuv si na ranec, natáhl umdlené nohy a zafilozofoval:

„Jo, jo, císař pán věděl, jakej bude začátek, ale nevěděl, jakej bude s náma konec. Kamarádi, jsme už v Rusku doopravdy? Zdá se, že tu mají zrovna takový počasí jako u nás.“

„Ba, jsme v Rusku doopravdy,“ vzdychl si starý kaprál vedle Švejka. „Ale není to takový, jak jsme si to představovali. Sám jsem dal ruce vzhůru, a voni mi přesto nafackovali; hodinky mi vzali, břitvu mi ukradli, portmonku mi vytáhli z kapsy, ani zrcátko mi nenechali. Už dva dny jsem nedostal jíst. Ani se s nimi člověk nedomluví.“

„Dnes dostaneš,“ potěšil jej Švejk, „von jim to písař nařídil. Vono, kamaráde, je to tu zlý proto, že vo tom, že my jsme tady, neví jejich císař pán neboli car, jak voni říkají. To, kluci, je moc správnej člověk a nás Čechy má děsně rád; von vůbec cejtí jenom česky a slovansky, to já vím vod samotnýho doktora Kramáře!“

A Švejk vykládal, co slyšel někde na schůzi, že car nemyslí na nic jiného než na spasení Čechů a Slovanů, a přehazuje v hlavě všecky ty skvělé řečnické fráze, ohřívané na schůzích a táborech, dostával se sám do ohně nadšení:

„Vono, kamaráde, až se car dozví, že my jsme tady, možná že nás, kluci, pozve k sobě do Petrohradu, aby nám ukázal, jak von v Rusku vládne. To by, pánové, byla nejdříve audience, potom hostina, večer dvorní bál a bůhvíco všecko. Von by nás třeba každýho nechal vyspat s jednou dvorní dámou. To já si, kluci, vyberu jednu blondýnku, kněžnu nebo hraběnku, aby nebyla moc tlustá, jen tak prorostlá a moc nedivočela. To já nemám rád. Já tam řeknu tomu hofmistrovi: ,Ňákou fajnovou, rozumnou, pro usedlejšího pána!’“

„A bavil bys ji: Charašó, dada?“ zeptal se kaprál s úsměvem. „Vždyť by ses s ní na nic nedomluvil.“

„Vono, kamaráde, je to vopravdu těžký, dorozumět se s obyvatelema nepřátelskýho státu, dyž mají cizí řeč. Voni se ani kolikrát nemůžou spolu domluvit muž a žena,“ vážně doložil Švejk.

„To byl v Kročehlavech jeden horník, ňákej Janda, a von se rozhněval se ženou a vona na něj přestala mluvit. Tak von, aby jí to voplatil, nemluvil na ni taky, a když něco jeden druhému chtěl, psali to křídou na stůl. Von byl tenkrát nemocnej a tejden byl doma. Ale v sobotu ho doktor už za maroda neuznal a povídá mu: ,Pane Janda, v pondělí do práce.’ Von přijde v neděli z hospody domů, žena na něj čeká s večeří, a von, když se najed, napsal křídou na stůl: ,Ráno jdu na šichtu, vzbuď mě ve čtyři hodiny!’ Žena si to přečtla, neřekla nic a šli spat. Von se ráno probudí, žena mele kafe, je bílej den a na hodinách půl osmé. Von se lek, vyskočí, zasakruje a houkne na ženu: ,Proč jsi mě nevzbudila?’ A vona nevodpoví, jen ukáže na stůl. Von jde k němu a tam pod tím , Vzbuď mě ve čtyři, jdu na šichtu’ je ženinou rukou napsáno: ,Vstávej, už jsou čtyři!’ a pak ,Už je čtvrt na pět, vstaň přece!’“

Švejk se moment rozmýšlel a pak pokračoval: „Anebo ten Holeček, co bydlel v Rozdělově. Von a jeho kamarád, ňákej Ferda Beran, byli voba Češi, a taky se nemohli dorozumět. Von kolikrát není v některý řeči přesnej výraz a z toho můžou bejt pěkný maléry. Dyť diplomati se musejí učit na to extra francouzsky, protože to je řeč akorát, že nemůžeš v ní nic nažbrblat jinýho, než myslíš a míníš říci. Ten Holeček se voženil s ňákou Emou Petržilkovou z Unhoště a von ten Beran taky si na ni ještě za svobodna myslel, a když si ji kamarád vzal, tak ho ta chuť nepouštěla. Vona byla ženská pěkná, macatá, nikde žádná hrana. Vona měla zadeček jako dva vatovaný polštářky, a když šla, tak s ním kroutila, až se mužskejm sbíhaly v hubě sliny. A sedějí jednou ten Beran s Holečkem v hospodě a Beran povídá, když Holeček jde domů: ,Kamaráde, já ti závidím, že máš tak pěknou ženskou. Na mou duši, Pepíku, dal bych za to padesát korun, kdybych si ji směl poplácat po prdelce.’ A vod tý doby, když šli spolu, nemluvil vo ničom jinom než vo tom poplácání. Pořád do Holečka hučí: ,Víš, Josef, jen si poplácat a padesát korun dám rád.’ Holeček pak to řek ženě a vona řekla: ,To je ňákej starej nemrava, když má jen takovýhle myšlenky. Ale víš, Josef, já myslím, abys mu to dovolil. Vždyť já za padesát korun budu mít nový šaty a nic na mně neubyde. Ale smluv to s ním tak, že se na to budeš dívat. Voni mužský nespokojí se jen s polívkou v poledne, a jak mají lžíci v ruce, chtějí voběd celej.’

Tak ten Pepík Holeček, když ten Ferda Beran s tím poplácáním tý prdelky nepřestával, smluvil to s ním na neděli vodpoledne, ale vymínil si, že se na ně bude dívat skleněnýma dveřma z kuchyně, aby moh v pádě potřeby zakročit, a ten Beran si zas vyhradil, že Ema bude mít na sobě jen klotovou spodničku. A v neděli Beran přijde k Holečkovům, Ema sedí v pokoji v černý spodničce a Holeček má vodhrnutou záclonku u dveří a dívá se na ni. Beran vejde k ní, sedne si na kanape, přitáhne ji k sobě levičkou, vobejme ji v pase a pravičkou jí ty zeměkoule hladí. Pět minut levou, pět minut pravou a zas obráceně. Vona rudne, Holeček sedí jako na trní. Když už to trvalo tři čtvrti hodiny, vrazí k nim a spustí: ,Tak už dost, teď naval padesát korun!’ — A ten Ferda Beran se zasměje, dá si ruce do kapsy a povídá: ,To neplatí. Já si ještě tu milou, drahou prdelku nepoplácal. Viděl jsi sám, že ji jen hladím.’ Tohle, kamaráde, stalo se v Rozdělově u Kladna, a tak proto nemůžeš chtít, abych já se hned s ňákou dvorní dámou v Rusku v Petrohradě bavil vo moderním dramatickým umění, když vona to může třeba bejt eskymácká baronka vod severní točny.“

„U nás ve Voděradech,“ rozpomínal se kaprál, „stal se taky podobnej případ. Ale tam byl ten člověk, ňákej Svoboda, nahluchlej. Učitel přijde k němu, drží v ruce noviny a povídá mu: ,Pane Svobodo, Rusové překročili naše hranice!!’, a von mu vodpovídá: ,No jo, pranice, jak by ne, na Vyžlovce se posvícení bez pranice neobejde. To zas bude mít doktor práce.’ — ,Ale, pane Svoboda, Rusové přešli naše hranice!’ vopakuje mu učitel a drží mu noviny před očima. A ten Svoboda zas: ,A ták, sanice! Kdepak, pane učiteli, chladna jsou, ale sníh v září ještě nikdy nepadal!’

Učitel už je zoufalej a chce, aby ten Svoboda věděl, jak se naše válečná situace vyvíjí a jak jdeme od vítězství k vítězství. Ukazuje mu do Politiky prstem:

,Tady to máte. Ruská vojska přešla naše hranice!’

A von se podívá do novin a řekne:

,To víte, pane učitel, že vás pozvu, až bude ta žranice. Ale to bude až v lednu, já to prase chci dokrmit aspoň do půldruhýho metráku.’“

„Vono se, když se lidi nemůžou domluvit, stane všelicos,“ ujal se slova Švejk.

„Já jsem znal ňákýho Semelku z Bavorova, a ten byl muzikant a chodil po světě se šumařema. Voni byli v zimě někde v Bavorsku, a když přišly velikonoce, kapelník jim povídá, že je povinností řádnýho křesťana v čase velikonočním se vyzpovídat a tělo Páně přijmout. ,Beztak, vy lumpové,’ povídá jim, ,byli jste každej den vožralí a celej masopust jste sháněli jen uzený, ale na tělo Páně, které se podává ve svatým přijímání, jste nepomysleli. Tady v tom Neuburgu se zdržíme a hleďte, kluci, ať jdete k zpovědi. Ty, Bláho, nezapomeň se při vyznávání hříchů svých vyznat, že hraješ falešně vočko, ty, Nováku, přiznej se k těm ukradeným botám, ty, Řehounku, nezapomeň říct zpovědníkovi, jak jsi té kelnerce v Heiligenthalu utek bez zaplacení, když si se s ní vyspal, a ty, Semelko, přiznej se k tý ukradený huse, kterou jsi šloh v Schönfeldu pastorovi, když ji jeho žena dala do předsíně vychladnout. Tak jděte, kluci, a přijďte mi čistí a bílí jako beránci vykoupaní před stříží.’

Tak voni jdou ke kostelu a pošlou toho Semelku, kterej byl z nich ve vážnejch věcech nejkurážnější, napřed. Ale von moc německy neuměl. Von si klekne ku zpovědnici a kněz se ho ptá, když pořád mlčí: ,Was ist?’ Von jako měl začít: ,Já bídný hříšník zpovídám se vám, duchovní otče, kterej jste na místě božím’ a tak dále. Ale von to německy neuměl, a tak mlčel. Kněz na něj znova: ,Was ist?’ a von myslel, že se ho ptá, čím je, a povídá mu česky: ,Ano prosím, basist. Já jsem basista; klárinetista, houslista a flétnista jsou ještě venku. Ty, velebný pane, čekají, jak to dopadne se mnou. Já, duchovní otče, kterej jste na místě božím, vyznávám se vám, Bohu všemohoucímu a Marii, Nejsvětější Panně, že jsem v Schónfeldu ukrad pastorovi husu, když ji jeho paní dala do chodby vystydnout. Ale byla, pane faráři, ta husa tvrdá, málo solená a nakmínovaná; kdyby mi ji tak upekla žena doma, tak bych jí to shodil ze stolu.’ A von kněz dal ucho až k samý mřížce, aby mu nic z hříchů neušlo, a zas se ptá: ,Was ist?’ — A ten Semelka mu vodpovídá: ,Ano, basist. My basisti jsme hříšníci těžký. Vono, důstojný pane, když máme hrát celej den a celé noci, není to na nás maličkost. My se potřebujeme najíst, abysme to vydrželi. Důstojnosti, vodpusťte mi to. Já už víckrát pečenou husu, když nebude v chodbě a bude v zamčený kuchyni, neukradnu.’ —

Tak mu dal ten páter rozhřešení, von vyšel z kostela a povídá: ,Jen mu, kluci, řekněte, čím kdo jste, von už šumařský hříchy zná. Von snad je z naší krve, von je strašně podobnej starýmu Hanšpachovi ze Strunkovic, dej mu Bůh nebe, kterej víc byl tady v Bavorsku než doma.’“

A Švejk obhlédl vážně ruské vojáky, kteří chodili před stodolou, nosíce dlouhé pušky s nasazenými bajonety na ramenou, a starostlivým hlasem dodal:

„I nám se tu leccos může stát, než se naučíme pořádně mluvit. Vono to v praxi nejde jako podle Vymazala Snadno a rychle. Bůhví kolikrát tu eště dostanu přes držku, když budu chtít dodržovat pravidlo: ,Se zdvořilostí nejdál dojdeš!’ Hlavně tu, kamaráde, nikomu neříkej, když má na ramenou stříbrný nebo zlatý pásky: ,Máť tvoju jób!’“

„A tobě čeho náda?“ zeptal se ruský voják, který zaslechl poslední slova Švejkova:

„Kouřit chceš? Vot tobě máchorky!“, a sáhnuv do kapsy, vyňal malý potištěný balíček a vysypal z něho Švejkovi na dlaň. Pak odešel.

Na ruce Švejkově, který ovšem vojáku nerozuměl, zůstala hromádka zrn, podobných rozřezané rýžové slámě. Švejk, kaprál i ostatní se dívali na záhadné semeno, které jistě k něčemu mělo posloužit, ale nikdo nevěděl, co s ním.

„K jídlu to není,“ poznamenal Švejk, dávaje špetku zrnek do huby. „Pálí to jako čert.“

„Snad je to jejich prášek na vši,“ vyjádřil se kaprál, „smrdí to jak pes. Voni tu mají všechno jiné než my.“

„To bude ruskej čaj,“ vmísil se do toho jiný zajatec, „voni tamhle z toho kotle točejí si horkou vodu, a než ji dají do konvičky, tak si tam něco nasypou. Dej si toho trochu do esšálku, já tam pro to dojdu!“

Švejk vsypal obsah dlaně do misky a zajatec vyšel s tím zpod kůlny. Ruský voják strhl pušku z ramene, přísně zavolal: „Vyhnis! Tobě kuda?“, ale když viděl, že zajatec míří ke kotli, z něhož se kouřilo, roztáhl ústa v široký úsměv:

„A čaje se zachotilo? Beri, pán, kypjatok, beri! Tolko neuderi, a to pulja lapí!“

Zajatec natočil vařící vody Švejkovi; ten srkl a odplivl si.

Za ním upil kaprál, spolkl a strašlivě se ošklíbl; po něm lízl si voják, který šálek s výrazem ošklivosti položil:

„Hergot, mají to divnej čaj,“ zasykal Švejk, „mně může v tlamě po něm shořet. Dyť to pálí víc než čistej špiritus.“

„Snad se toho nemá dávat tolik,“ řekl voják. — „A pak je to strašně cejtit tabákem; nevylila se ti, kamaráde, do šálku močka z fajfky? U naší kumpačky jednou uvařili čaj a ten byl zrovna tak cejtit; ale kuchař se zapřísahal, že vyfasoval špatnej rum. A až když už čaj dával poslednímu a do šálku mu naběračkou nalil zelený střapečky, tak z něj najednou vylítlo: ,Kamarádi, vodpusťte mi to, mně do kotle spadla fajfka.’ „

„To bylo tím,“ dodal rozšafně kaprál, „že dávali ke kuchyním lidi, kteří nebyli k ničemu. U naší kumpačky komandoval felák ke kotli jednoho tanečního mistra a jednoho redaktora socialistických novin; a ti, když prvně uvařili guláš, tak jsme ho museli z kotle dobejvat bajpíkami a porce rozsekávat feldšpátkou.“

„To bylo jako u tý herečky, která dala do polévky dvě kila rejže najednou, a pak musila utéct z kuchyně, aby ji to nezalklo,“ — dodal k tomu Švejk. „Vona jí ta rejže tak nakypěla, že jí to vymáčklo vokna a kus tý rejže zabil hasiče z Nuslí, když si pod vokno přistavoval žebřík. My jsme holt v tom jak ta panímáma z Vinoře, která měla dceru v Paříži na vychování a ta jí poslala domů k svátku kilo zelenýho kafe s přáním, aby si na ňom dobře pochutnala. To je už dávno, tenkrát u nás kafe všichni neznali. A tak ta panímáma ho pekla na másle, vobalovala jako řízky, dělala s rajskou vomáčkou, a pořád to nemělo žádnou chuť. Tak to nakonec vyhodila a tu dceru chtěla vydědit, protože myslila, že ji chce votrávit. Tenkrát to panu faráři z Karlina dalo moc práce, než jí to rozmluvil, aby si vo svý dceři nic takovýho zlýho nemyslila a ten svůj majetek radši vodkázala dominikánům nebo františkánům na Malý Straně. My to s tím neřádem máme taky tak, musíme to vylejt; ale možná že to teď už bude lepší!“

Švejk se znovu napil tekutiny z esšálku a vyprskl ji mezi zuby s takovou silou, že až zasáhla ruského vojáka, který pohlížel zvědavě na to, jak Austrijci do misky stále koukají a radí se. Pak Švejk padnul na zem, chytil se za břicho a zaúpěl:

„Já jsem votrávenej! Přišla moje poslední hodina! Pozdravujte vode mě Prahu, paní Mullerovou, mý krásný Čechy a hostinskýho Palivce.“

Ruský voják, slyše toto bědování, otřel si rukávem zatřísněný obličej, sejmul pušku a pokročil ke Švejkovi:

„Čto tu také? Durno tobě, da? Zabolel brat navěrno?“

Švejk, hekaje zhluboka, ukázal prstem na esšálek. Voják podíval se do něj a vypukl v nehorázný, nevázaný smích:

„Vót duraky! Veď eto máchorka, a nět čaj.“

„Tak, pán, nužno robit!“

Rus vyňal z kapsy stejný balíček, z jakého Švejk dostal nasypáno semene, z holinky vytáhl kus novin, utrhl čtvrt strany, zatočil z ní kornoutek, semena z balíčku v něj nasypal, zamáčkl, vložil kornoutek mezi zuby a zapaluje jeden konec jeho sirkou, vyfoukl labužnicky mocný kotouč dýmu:

„Vot pán, tak náda! Eto máchorka, ruskoj tabák!“

O hodinu později Švejk za šesták získal od jednoho vojáka balíček té máchorky, a dělaje si kornout z kusu Tagblattu, který mu zůstal v brotsaku z dob, kdy nadporučík Lukáš dovídal se z něj, jak velké bitvy zas Rakušané vyhráli, podal jej kaprálovi, s kterým uzavřel přátelství:

„Na, udělej si taky takový stehýnko! Voni tomu říkaj ,sabačí nožka’.

Čert s nimi, bůhví co to je! Víš, kamaráde, lituju nejvíc, že si nemůžu vodtuď předplatit Národní politiku. Pár balíčků tý máchorky a jedno nedělní číslo by nám oboum stačilo na celý rok. Vono, kamaráde, to Rusko celý časem poznáme. Jen na to pomalu a vopatrně. Charašó! Dada? Jób tvoju máť!“

A za deset minut obklopovali je ruští nováčkové, kteří vrátili se ze cvičení do vsi, a dívajíce se na Švejkovu fajfku v náprsní kapse a na to, jak hulí z kornoutku, zajíkali se uspokojením:

„Vot, pán, charoší! Trubka u něho zdorová! Nu kak, zemljak, skoro vojna skončí? U vás tože oficerov jest?“

A Švejk, nadýmaje se blahem, že je středem takové pozornosti, říkal:

„Charašó, dadada, dá?“, protahuje to „dáá“ na konci jako usínající kuře.

K obědu přinesl ruský voják dvě mísy, odpočítal zajatce po deseti a beze slova ukázal k míse. Klekli okolo a dali se do zelné polévky. Potom přišel s kousky hovězího masa nabodaného na dřívku a ukázal zas, že to i dva bochníky chleba, které druzí položili k míse, je pro těch deset, kdož tam jedli. Pak přinesl v čepici cukr, dal dvě kostky každému do dlaně a jeho prostodušný, dobrácký obličej se rozzářil:

„Vót, páni, páni. Charašó v plenu, da? Nenáda bojovat? Ničevó; v Rosiji v lágru budět vám charašó.“

Ale k večeři přišli ke kůlně kozáci; zapráskali knutami, zakřičeli: „Podnímaj sa, pašol, pašol!“ a hnali zajatce ven na dvůr a ze dvora na náves.

Na návsi stálo zformované vojsko v řadách, ohromná řada děl a vozů s chlebem, a v rohu nepřehledné modrošedivé stádo zajatců.

K těm dohnali hlouček, v kterém byl Švejk, a ihned jej obklopili. Potom začli řvát: „Pašól, pašól!“, vsedli na koně, nahajkami semtam práskli některého zajatce přes hlavu nebo záda a stádo se hnulo po silnici kupředu.

Po všech cestách mezi poli, kam oko dohlédlo, bylo vidět ustupující vojáky a vozy trénu. Rusové zase couvali s nervózním, předrážděným spěchem.

Za hodinu dohonila transport zajatců těžká artilerie a vjela mezi ně. Kozáci biči sháněli Austrijce na stranu. Pak již silnice nestačila pro děla a pro vozy v:bec a zajatci musili jít vedle, poli, lukami a močály.

Do rána se šlo tak bez oddechu a opozdilce vzadu kozáci popoháněli ranami knut. Za svítání sehnali je na rozlehlou pláň a nechali je sednout a na hodinu odpočinout.

Pak byla slyšet děla, jak nepřetržitě hřmí, a znovu zaznělo: „Pašol, pašol!“ a utrmácená, utýraná, nevyspalá a hladová masa dostala se do pohybu. V poledne přešli Křemenec, v noci došli do Šumska.

Tam je přejímalo nové etapní velitelství. Přišli ruští šikovatelé s lucernami a začli křičet: „Po čtyry! Stanovis po čtyry!“

Pak šli a počítali, pletli se, hádali, vraceli se, zas počítali, opět se hádali a pletli. Potom rozpustili zajatce do stodol. A sotva ulehli či padli na zem, opět byli tu vojáci a zas křik: „Vychodi, vychodi! Náda vás sečitat!“

Všecko ze stodol muselo ven. Od krajů rovnali zajatce po čtyřech ruští vojáci a jakýsi důstojník chodil, strkal do prvního v řadě ukazováčkem a počítal: raz, dva, tri, čtyry... pak dospěl k cifře, kterou vyjádřil slovem „sorok“, spletl se, vrátil a začal znova. Při „soroku“ opět zakopl a začal řvát: „Vót, svoloč germánská, mordy austrijské! Do smrti je, proklatce, nespočítáš! Je potřebí jim každému držku rozbít!“

A Švejk, udivený touhle slabostí v matematice, nezdržel se, aby neřekl, když ho důstojník míjel:

„Chlapečku, zdá se mi, že neumíš počítat. Ježíšmarjá, jestli se ti ztratím, to ti to váš car srovná u krku!“

Do ranního šera je počítali, honili do stodol a ze stodol ven, a nedopočítali se. Potom důstojník poslal je ke všem čertům, řekl jim na dobrou noc „jób vaši máť, sukyni syni!“ a Švejk, který držel se pohromadě s kaprálem, dostal se konečně k zaslouženému odpočinku.

Etapní velitel Šumska, plukovník Lazarev, byl muž poctivý, důsledný a vlastenecký, k smrti nenávidějící Němce a jiné nepřátele Ruska. Když mu ráno hlásili, že přibylo šest tisíc zajatců, oblékl se, prošel několik stodol a projevil nelíčenou radost nad tím, že Češi dobrovolně se Rusku vzdávají. Zeptal se i Švejka, odkud je, a když slyšel, že z Prahy, řekl usměvavě:

Konec ukázky