Ahasver

Martin Rázus

Vydavateľstvo Zabudnuté Knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

Táto kniha ani žiadna jej časť nesmie byť reprodukovaná a šírená v papierovej, elektronickej alebo inej podobe bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

Obálka © 2020 Filip Stanko

Všetky práva vyhradené.

ISBN 978-80-99966-23-0 (EPUB)

OSOBY:

Básnik (v zmenách ako Fr. Petrarca, J. W. Goethe, A. S. Puškin).

Žena (v zmenách: Laura, Ketchen, Friderika, Lotti, Lili, Charlotta, Kristína, Mina, Betti, Silvia, Marianne, Sulejka, Ulrika, Natália).

Ahasver (v zmenách: Antonio, vojvoda z Vymáru, Alexander Sáša, pútnik).

Sluhovia.

Sbor.

Úvodná a záverečná časť pri mori. Obrazy odohrávajú sa v Parme, Výmare a v Petrohrade.

PROLOG.

Ahasver pri mori na svitaní. V úzadí básnik a žena. Sbor.

Sbor (skanduje): Ohnivý vták

sa vznáša z vĺn,

a norí zrak

v hukot a žbln.

Plamene zôr

otriasa s kriel,

a hor’, a hor’

by letieť chcel...

Ohnivý vták

pier zlatých dbá,

jak na vlnách

sa kolembá.

Podpáli svet,

pahreby dosť!

Stavia ti hneď

strieborný most.

Ohnivý vták

rozsieva svit,

tmy plaší mrak

a volá žiť...

Šveholí v šír,

šteboce v diaľ,

oblieka v pýr,

čo život dal:

hĺbky i výš,

až do neba,

kam dovidíš...

I pre teba!

Ahasver (sedí na brehu; zadumane hľadí na jagavú hladinu):

Pre mňa? Ó, pre mňa vzchádzať nemusíš ver’.

Srdce jak kameň, nie jak suchý íver!

Nezapáli sa tvojich očí leskom,

márne sa vznášaš poli na nebeskom,

márne zôr šumot prší z tvojich krídel!

Ja videl som to dávno – všetko videl.

Len výsmech rinčí v každom tvojom slove,

a pieseň pichá, v duši kruto klove.

Kým úsmev tvoj sa s šírym svetom mazná,

ja viem, si robíš z neho blázna – blázna!

Kvet tvojich fárb len vlčie jamy kryje...

Hľa, tvoje sľuby! Tvoje ilúzie!

Pre mňa? Hoc v eben čierny môž’ sa zmeniť!

Mne západ sto ráz milším, než tvoj zenit.

Kladivom kliatb by rozbil tú tvár tvoju,

čo budí zo sna, vedie k nepokoju,

na črepy rozbil, na drobnučké črepy...

Nech neposbiera nik ich — nepolepí!

Za všetku bolesť, ťažké utrpenie,

ku čomu lúč tvoj zbúdza, ženie – ženie,

za diabolský checht v chladnom vytrezvení,

za sklamania čiaš, čo sa jedom pení,

za veľké deje, scvrklé na ledačo,

za zamúrané – večné: – Načo? – Načo?!

Pre mňa? — Nač’ ja mám vzozrieť ku nebesám,

keď pod bremenom rokov klesám, klesám?!

Vyhriebol som si hrob už neraz prsty,

a jednak ma len tá zem neprepustí:

zabúdať nesmiem, žitia ťarchu složiť,

a môžem sto ráz umrieť – musím ožiť!

Doplazil som sa večnosti až k dverám,

hľadám smrť... smrť... smrť... Jednak neumieram,

prekliaty!!

Vystúpi básnik. Pod rozkvitnutým šípkovým krom žena. Spí na pažiti.

Básnik: Prekliaty? Kto? Ja?!

Ahasver: Aj ty, chlape, vedz!

Básnik: A ozaj, prečo?

Ahasver: To je moja vec!

Básnik: Ká odpoveď? Čo také reči stoja?

Keď v tom i ja som – tá vec je i moja!

Tak prečo? Kliatba tlačí k zemi? Vieš?!

Nuž prečo? Prečo??

Ahasver: Preto, že žiješ!!

Básnik (skanduje si):

Ach, žiť

sladko je,

z čiaš piť

nápoje,

čo dá zem!

Jesť med

s krásnych pier,

letieť

vo výš sfér —

to ja chcem!

Cítiť

slnka lúč,

schytiť

na náruč

kvieťa snop...

S výšky

zamávať,

hĺbky

poznávať

všetkých dôb!

Spevu

zvuky čuť,

hnevu

skúsiť chuť,

ak zvoní...

Hádku

zmeniť v dych

v chládku

rozkvitlých

jabloní...

Ahasver (okríkne ho):

Dosť, blázon, toho povyku!

Veď robíš to len zo zvyku...

Pre svojich rýmov zvučnú spiež

svet šíry klameš – seba tiež.

Čo vskutku cítiš, nevie nik,

keď od pera si nádeník.

Zrieť všetko v svetle – jasavé?

Netrafiť klinec po hlave...

ísť miesto horou – rákosím...

Básnik: Och, to si veru vyprosím!

Ahasver: Ako chceš!

Básnik: Sveta skúsil som...

Znám život dobre, aj čo v ňom:

kde je tu peklo a kde raj!

Ahasver: Hlaď na more – to ospievaj!

Tú jeho dravosť pažravú,

tú bezdnú, chladnú hĺbavu,

jej búrky, slané výpary!

Básnik: Ach, vidieť už si pristarý!

Na čele tvojom vrások tieň

a oči – ľadu priehlbeň,

vlasy a brada – povesmá.

Nuž — i reč tvoja čudesná.

Ja ospievať dnes taje dna?

Viem, úloha to nevšedná.

Však vďaka, starček, za radu,

keď ja mám hlbšiu záhadu!

Ahasver: Kde? Akú?

Básnik: Kvetom ľalie

pod šípkovým krom – hľaď – snije!

(Podídu k spiacej a zastanú nad ňou.)

Ahasver: Pod šípkovým krom? Čo to len?

ponorené a v sladký sen?

Ach, žena! Ženské zviera to, ...

Koniec ukážky