Jiří Raichl

Zítra už bylo

Vydal Jiří Raichl, Vrábská 2239B, Brandýs n/L, v roce 2018

Vydání první

text © Jiří Raichl, 2018

cover © Kateřina Vostrá, 2018

ISBN 978-80-88318-13-2

Všechny osoby v této knize vystupující, jakož i události v této knize popisované, jsou zcela a úplně smyšlené. Jejich podobnost se skutečně žijícími osobami a skutečnými událostmi je čistě náhodná, nevědomá a tudíž nezáměrná.

Autor se neztotožňuje s postoji a názory hrdinů svých příběhů, pročež nenese žádnou zodpovědnost za případnou politickou nebo jinou nekorektnost jejich výroků a úvah.

Zítra už bylo

Každý den, kdy jsme naživu, je zázrak.

Zázrak? Jaký zázrak?

Krajina za okénkem ubíhala poněkud fádně. Středočeská placka nabízí i malebné přírodní scenérie, ovšem tohle nebyl ten případ. Jednotvárná, jen malinko zvlněná zemědělská rovina. Zanedbané vesničky, zpustlé a otlučené kravíny a sila. Jinak nic zajímavého.

Autorádio blekotalo zprávy. Ať si je strčí někam. Pohyby na burze nechápu, od toho mám makléře. Boje na blízkém i dalekém východě už dávno nikoho nedojmou. Sportovní výsledky jsou otravné až běda.

Pak jsem však přece jen zbystřil.

„Zprávy z kultury. Krátce po třiasedmdesátých narozeninách včera v Liberci zemřel Damián Herold, hudební skladatel a vynikající klavírista, virtuos světového věhlasu.“

Tak Damián je po smrti.

Rázem jsem byl nějakých sedm, osm let zpátky. V koncertní síni. On za klavírem, já s houslemi přiraženými ke krku. Za námi komorní orchestr, v hledišti nadšené publikum. Ovace nebraly konce.

Šli jsme to oslavit. Prostě jen tak, s partou muzikantů do vinárny. Někdy k půlnoci jsem odložil sklenku excelentního ryzlinku a zahuhlal Damiánovi do ouška:

„Byla to pro mě moc velká čest, zahrát si s tebou. Nádhera.“

„Ne,“ usmál se Damián, „to mně bylo velkou ctí! Jsi fantastický hudebník. V životě jsem neviděl nikoho, komu by prsty a smyčec létaly po strunách jako tobě. Fakt.“

Takový kompliment od legendy! Byl jsem tehdy ještě nepříliš známý virtuos, takže poklona od Pana Velikého pořádně hřála u srdce.

Od té doby jsem se s Heroldem setkal ještě párkrát, ale vždy jen letmo. Víckrát jsme spolu nehráli, jakkoli by ani jeden z nás nebyl proti. Pohříchu nikdy se to nepovedlo sladit termínově. Když už by to snad bývalo i šlo, přestal Damián ze zdravotních důvodů koncertovat. Netrvalo dlouho … a přišla tahle zlá zpráva z rádia.

Z chmurných a nostalgických úvah mě vytrhl pohled na krajnici. Stála tam jakási světle oděná postava a mávala rukou. Stopař. Když jsem přijel blíž, ukázalo se, že to není stopař, nýbrž stopařka.

Neberu je. Výjimku z tohoto pravidla činím jen mimořádně. A nerad. Nicméně tentokrát jsem z nějakého neznámého důvodu pocítil potřebu té ženě zastavit.

Byla to ve skutečnosti docela mladá dívka. Měla na sobě bílé džínové šortky (festovně upnuté) a bílé tričko. Přes něj bílou vestičku s třásněmi. Na nohou bílé kozačky. Na hlavě bílé vlasy. Ne blond, opravdu bílé.

Otevřel jsem okénko ve dveřích spolujezdce. Vplul do něj zmalovaný obličej, ozdobený lišáckým úsměvem.

„Zdravím. Díky, že jste zastavil. Jedete do Nymburka?“

„Jedu dál, ale hodím vás tam. Je to jen malá zajížďka.“

Slečna se usmála a vklouzla do útrob nekompromisně luxusního Mercedesu třídy S.

„Jste na cestě už dlouho, že?“ střelila po mě zkoumavým kukučem.

„Ano, docela ano.“

„Únava?“

„Ani ne. Před hodinkou jsem si dal kafe.“

„Hm. Ale kafe na pumpě je hnus.“

Tázavě jsem se na ni otočil.

„Nepovídejte. Proč myslíte, že zrovna …“

„Řidiči si dávají kafe na pumpě, ne? Kde taky jinde …“

Taky pravda.

Začalo mě trochu mrzet, že jsem ji vzal. Přestávala mi být sympatická. Už abychom byli v Nymburku. Tam vypadne.

A nazdar.

„Posloucháte zprávy, že ano?“ pokračovala v útoku na mou blaženou náladu.

„No ano, vždyť to slyšíte.“

„Slyším, slyším. Čili už víte, že Damián Herold zítra zemře.“

Ehe?! Co to ta káča plácá?!

„Jak, zítra? Vždyť právě hlásili, že zemřel včera!“

„Ale prosím vás! Mimochodem, vy jste ho znal osobně, viďte?“

Teď už jsem byl fakt v šoku.

„Jak … jak … jak?“

„No prostě to vím.“

Co je to za praštěnou sci-fi?! Buď je ta křepelinka překvapivě široce obeznámena s hudební scénou, nebo ...

Nebo to nechci ani domyslet.

Jo, bude to tak: vyzná se. Třeba studuje na konzervě. Nebo tak něco. A poznala mě. A z nějakého důvodu ví i to, že jsem s Heroldem jednou koncertoval.

Což ovšem nevysvětluje její absurdní poznámku, že Damián zemře teprve zítra.

Rozhodl jsem se na to nereagovat.

Rozhodl jsem se nereagovat vůbec nijak.

Pár minut bylo ticho. Pak mě zničehonic obdařila oslnivým zábleskem mandlových očí.

A zašeptala:

„Vrtá vám hlavou, jak vím, že Damián zítra zemře. Přiznejte to.“

Nehodlal jsem se nechat vtáhnout do téhle potrhlé hry.

„Jak už jsem řekl prve, v rádiu hlásili, že zemřel včera. Takže se nezlobte, ale vaše žertování mi přijde dost nevkusné.“

„To není žertování,“ namítla dívka vážným, skoro až truchlivým tónem. „Vy jste se totiž ocitl v mírném časovém omylu.“

Ha, ha, ha! Kočičko, ty asi hltáš moc fantasy literatury. Chtělo by to trochu poctivé klasiky. Sebrané spisy Aloise Jiráska, a tak. To tě zaměstná na hodně dlouho, chechtal jsem se v duchu.

„Sebrané spisy Aloise Jiráska mám dávno přečtené. A pokud chcete znát můj názor, je to děsná otrava.“

To skenování mých myšlenek mi už pěkně lezlo na nervy. A co hůř, žvanila dál:

„Nevěříte mi. Hm. A popravdě, není divu. Ale zkusím vás přesvědčit. Teď projedeme třemi zatáčkami. Za nimi se vynoří taková nízká stráň. Až ji objedeme, spatříte v odstavném pruhu zaparkované auto. Červený Chevrolet. U něj bruneta v květovaných šatech, zoufale neschopná pochopit, co se jí stalo s levým zadním kolem. Aaahh, už to bude … ano, jsme skoro tam.“

Za zatáčkou pod strání se skutečně objevilo červené auto. Pohledná dáma v letních šatech rozmrzele pozorovala prázdnou pneumatiku.

Zastavil jsem před ní.

„Dobrý den, madam, mohu vám nějak pomoci? Koukám, že jste asi píchla levé zadní kolo.“

„Ano,“ usmála se žena křečovitě, „a vůbec si s tím nevím rady. Víte, o auto se stará manžel. Já ani nevím, jak bych takové kolo vyměnila.“

„Klídek. Mrknu na to. Určitě bude někde rezerva, hever, i montpáka.“

Netrvalo ani deset minut a už mi vděčně třásla ušpiněnou pravicí.

„Strašně moc děkuju! Bez vás bych byla ztracená. Mohu se nějak revanšovat?“

„Kdepak, to byste mě urazila. Ale něco se zeptám. Všimla jste si té dívky, co sedí v mém autě? Jaký … jaký na vás dělá dojem?“

Hnědovláska se zatvářila rozpačitě.

„Dívky? Jaké dívky? Vždyť ve vašem voze nikdo není.“

Prudce jsem se otočil. Na přední sedačce nikdo neseděl.

„Ale jak jsem přijížděl … přece jste si musela všimnout …“

„Ne, ujišťuji vás,“ odvětila žena ještě zmateněji a už i trochu ustrašeně. „Dobře jsem viděla, že jste v autě sám. Tak … děkuji … přeju šťastnou cestu … na shledanou.“

Svižně nasedla do červeného oře a vystřelila jako raketa.

Pár vteřin jsem se kojil nadějí, že to celé byl jenom sen. Anebo že ta holka v mezičase vysublimovala.

Kdepak. Bílé nadělení i nadále okupovalo v přední sedačku.

„Smůla, co?“ hihňala se.

„Poslyšte, co vy jste vlastně zač?“

„Co bych asi tak mohla být zač? Jenom drzá holka, co si vás stopla. A plácá nesmysly. Schválně, zeptal jste se té ženské na dnešní datum? To by totiž objasnilo, kdo z nás má pravdu. Jestli Herold zemře až zítra, jak říkám já … nebo zemřel už včera, jak tvrdíte vy.“

„Ne, to mě nenapadlo,“ přiznal jsem.

Co naplat, mám asi trochu delší vedení.

„To nevadí. Z rádia vám třeba oznámí správné datum. Ačkoli … prve vás taky mystifikovali.“

Slečna skoro pukala smíchy.

Dobře. Víme, že rádio z nějakého důvodu blbne. Ale co internet?! Tam přece zjistím, jak se věci mají.

Klikl jsem na palubní počítač, nechal plavat hlášku, že mám sedmnáct nepřijatých hovorů (v autě vždy vypínám zvonění) a zkusil najet na síť.

Jenomže technika jako na potvoru odmítla spolupracovat.

No, nevadí. Když nefunguje internet, cinkneme někomu, komu snad fungovat bude. Mému agentovi.

Čtyřikrát to zatútalo a ozval se nervózní Vojtův hlas. Ani ne tak nervózní jako spíš hysterický.

„Proboha, Štěpáne, kde jsi? Če …“

„Počkej, na tom nezáleží,“ skočil jsem mu do řeči. „Prosím tě, slyšel jsi zprávy? Nebo … můžeš se mi podívat na internet, jestli včera zemřel …“

„Co to blábolíš?“ zařval Vojta. „Jaký internet, jaké zprávy? Za půl hodiny začíná koncert! A ty nikde! Volal jsem ti snad stokrát! Sál se plní, chlapi už ladí! A ty jsi někde v hajzlu! A ptáš se mě na internet! Zešílel jsi?!“

„Zešílel? Já? Počkej, jaký koncert? Dnes přece žádný koncert není!“

„Vole! Debile!“ hulákal Vojta, úplně zbavený zábran. „Jak to, že není? Hraješ v Mnichově, pitomče. Prober se! Nechceš mi doufám říct, že jsi na opačném konci Evropy?!“

„V podstatě ne, byť do Mnichova mám dost daleko. Tam jsem přece hrál předevčírem. Famózní úspěch. Ačkoli … popravdě řečeno, bezvýhradně spokojen jsem nebyl, vím o několika chybičkách, které …“

„Štěpáne, hovado, ty jsi zmagořil? Nebo mě chceš zničit? Co mi to tu kvákáš? Jaké předevčírem, jaký úspěch? Máš hrát dneska! Už za chvíli! A místo úspěchu z toho bude průser, protože maestro Konvička je mešuge!“

Maestro Konvička klikl na červené sluchátko. Telefon ztichl.

S pocitem strašlivé bezmoci jsem otočil hlavu.

„Co jste zač?“

„Ale to přece už víte.“

Ve vteřině mi vyschlo v krku jak na Sahaře.

„Ano, vím. Jenomže … vždycky jsem si vás představoval kapku jinak.“

„Jako kostru zahalenou v cárech? A s kosou přes rameno?“ zachechtala se. „Typicky idiotská evropská představa. Víte, lidi si mě odjakživa malují dost podivně. Asi proto, že ze mě mají děsný strach. A přitom jsem tak krásná, nemyslíte?“

Za jiných okolností bych jí musel přiznat jisté neoddiskutovatelné ženské půvaby.

„Ano, to jste,“ špitl jsem nakřáplým hlasem.

Dívka se usmála, teď už bez jakéhokoli sarkasmu.

„Hodně štěstí, mon chére. Budete ho potřebovat.“

Pak mě pohladila po tváři a vystoupila z auta.

Okamžik jsem zůstal sedět jako hromádka neštěstí. A pak vyskočil ven a rozhlížel se kolem dokola.

Po slečně ani památky.

Za těch pár vteřin přece nemohla zmizet jak pára nad hrncem! Vyběhl jsem zpátky proti směru silnice, ale brzy mi došlo, že to, oč se snažím, je nesmysl.

Holka není.

A kdo ví, jestli vůbec kdy byla.

Krajina za okénkem ubíhala poněkud fádně. Středočeská placka nabízí i malebné přírodní scenérie, ovšem tohle nebyl ten případ. Jednotvárná, jen malinko zvlněná zemědělská rovina. Zanedbané vesničky, zpustlé a otlučené kravíny a sila. Jinak nic zajímavého.

Jednou z příjemných (a mnou vysoce oceňovaných) vlastností moderních vozů je i šikovné přehrávání empétrojek. Díky této vymoženosti jsem si právě vychutnával delikatesní symfonietu Damiána Herolda. Oč lepší je poslouchat tuhle nádhernou muziku než to blbé rádio? Nejspíš by teď dávali zprávy. Čili samé nesmysly z burzy, bláboly o nějakých válkách, přihlouplé sportovní výsledky. A nakonec by ohlásili, který slavný muzikant zase zemřel.

Teď mám před sebou tři zatáčky … a za nimi vykoukne taková nízká stráň, bliklo mi náhle v rozhledně. Poněkud zaraženě jsem dumal, odkud se to v mé hlavě vzalo. Vždyť tuhle cestu v podstatě vůbec neznám. Jezdím tudy opravdu minimálně.

Patrně jakési záhadné déja vú.

A skutečně, první zatáčka, druhá … a třetí. Vzápětí nízká stráň.

Když jsem ji objel, vypučel při kraji silnice červený Chevrolet. Dáma v květovaných letních šatech rozmrzele pozorovala prázdnou pneumatiku na levém zadním kole.

Moment … tohle už tu přece někdy bylo? Nebo ne?

Zaujat náhlou a nečekanou úvahou jsem včas nepostřehl, jak se proti mně řítí dva kamiony. Jeden jel správně ve svém pruhu, avšak druhý ho nemravně předjížděl před zatáčkou.

A hnal se přímo na mě.

Celou šlamastyku jsem zaznamenal periferním viděním, pohříchu až příliš pozdě. Instinktivně jsem strhl volant doprava, abych se nerozmázl o náklaďák. Následkem tohoto manévru vletělo mé plavidlo v plné rychlosti do zaparkovaného Chevroletu s píchlou gumou.

A do té ženské, co ji smutně očumovala.

V poslední setince vteřiny před nárazem mi (kdoví proč) prolétla hlavou věta, kterou jsem znal, nevěda odkud:

Každý den, kdy jsme naživu, je zázrak.

„Zprávy z kultury. Včera v podvečerních hodinách došlo nedaleko Nymburka k tragické dopravní nehodě, při níž se velmi vážně zranil světově proslulý houslový virtuos Štěpán Konvička. Vrtulníkem byl dopraven do motolské nemocnice, kde lékaři na jednotce intenzivní péče bojují o jeho život. Při nehodě na místě zahynula řidička vozu zaparkovaného v odstavném pruhu.“

Říkejte mi pan Pilsner

den první

Procházka po hlavní třídě našeho města není žádným uchvacujícím zážitkem. Dlažba stojí za starou bačkoru. Každých pár metrů je záplatovaná hnusnými lívanci asfaltu, nerovnými a popraskanými, až hanba fackuje. V obchodech, co lemují chodník, by v Praze nenakupovali ani sociální případové.

Co, v Praze! Ani v žádném normálním městě.

Pro zajímavost jsem se pokochal úpadkovým stavem výlohy butiku „Jaruška“. Visely tam (už hodně dlouho, vlastně co pamatuju) nevkusné kabáty z materiálu, silně připomínajícího dehtovou izolační krytinu. A pak ještě pánská košile, navlas podobná tomu, co nosil můj táta před čtyřiceti lety. Druhá, v podstatě ta samá, akorát jinak blbě barevná, se válela v koutě výlohy. Slétla ze silonového vlasce a nikoho nenapadlo ji znovu pověsit.

Musel jsem se pousmát. Není divu, že Jaruška houby prodá, když je ten její krám taková mizérie. Majitelku obchodu náhodou znám, coby dobrou kamarádku bývalé manželky. Podnikání má pouze pro zábavu. A pro setkávání s podobnými slepicemi jako ona. Uvaří si kafe a tlachají o krávovinách. Případní zákazníci by je pouze rušili. Červená čísla ve výsledovce Jarču tížit nemusí, jelikož ji velmi dobře saturuje velkopodnikatelský manžel Ivan, majitel místní továrny. A můj letitý partner na squashi. Blbec jeden, věčně mě poráží.

Nechal jsem butik butikem a líně coural dál. Drogerie, textilní galanterie, sex shop, domácí potřeby …

Nakonec jsem zastavil před knihkupectvím. Podobně zanedbaný kutloch jako Jarčin „salón“, ale u prodejny tohoto typu mi to nevadí. Spíš naopak. Ke knihám přece patří atmosféra určité ležérní rezignace na mrzký zisk.

Proč se vlastně nepodívat dovnitř? Už dlouho jsem nekoupil žádnou knížku. Něco pěkného si přečíst by mi vůbec neškodilo. Nemusím trávit každý večer vyřizováním mailů, co by počkaly do rána, a čuměním na filmy, které už znám pomalu zpaměti.

V místnosti panovalo přívětivé šero. V koutě s filosofickou a okultní literaturou postával drobný vousatý chlapík ve vytahaném svetru, neuroticky listuje jakýmsi zašlým svazkem. A propos, zapomněl jsem totiž poznamenat, že knihkupectví je zároveň antikvariátem.

Za pultem se tyčil postarší muž s hranatým obličejem. Napsat, že mě sledoval nevlídnýma očima, by zdaleka nevystihovalo pravou podstatu jeho postoje. Působil dojmem člověka, jenž od lidí ve svém okolí neustále očekává jakousi příšernou nepřístojnost s fatálními následky. A proto musí být permanentně ve střehu. A dát všem najevo, jak bytostně nesouhlasí se samotnou jejich existencí, protože už jen fakt, že jsou v jeho blízkosti, pro něj skýtá nekonečně mnoho variant nebezpečí.

Nechápal jsem, jak může takový týpek dělat ve kšeftě. Vždyť je pro svůj byznys úplnou pohromou.

Těkal jsem po regálech s historickými romány, krimi, mystery, sci-fi, psychodramaty ... Bral jsem knížky do ruky bezmyšlenkovitě, náhodně, zcela bez záměru.

Najednou jsem málem nadskočil. Těsně za mnou totiž zaburácel dunivě hluboký hlas.

„Tuhle knihu si v žádném případě nekupujte.“

Ohlédl jsem se a ucukl kousek zpět, protože prodavač stál doslova přilepen na má záda. Asi mu při školení prodejních dovedností nesdělili, že není záhodno lézt druhému člověku do prostoru.

„A proč ne? To je tak špatná?“ vyzvídal jsem.

„Ne. Proto ne.“

„Tak proč tedy?“

„Protože vás zničí.“

Usmál jsem se.

„Cože? Co mě podle vás zničí? Tahle knížka?“

Zvedl oči a zavrtal mi je až do morku kosti. Nebo do hloubi duše. Nebo prostě tam někam.

„Ano.“

Pozorně jsem si prohlédl, co vlastně držím v ruce. Byl to vcelku malý a útlý sešitek s dočista nevýrazným obalem, nic neříkajícím názvem a mně zcela neznámým jménem autora.

„A proč mě zničí?“

„To uvidíte.“

Znovu jsem se uchechtl.

„Probudil jste mou zvědavost, člověče. Já si tu věc koupím.“

„Nedělejte to. Radím vám dobře. Vyberte si jinou knihu. Třeba Vojnu a mír od Tolstého.“

„Nehodlám žít tak dlouho, abych dokázal přečíst Vojnu a mír až do konce. Chci tuhle. Namarkujte mi ji, prosím.“

„Já vás varoval,“ pokrčil rameny a odkráčel ke kase.

Naťukal sto deset korun, já zaplatil, poděkoval a vzal dráhu. V zádech jsem cítil zcela jasný nesouhlas, s nímž knihkupec sledoval můj odchod. Očividně byl přesvědčen, že mě čeká neodvratná tragédie, kterou jsem si ovšem zavinil sám. Svou umíněností. On mě přece varoval.

Došlo mi, že je vlastně obchodní génius. V životě by mě nenapadlo koupit si tuhle naprosto nepřitažlivě působící knihu. Jeho zásluhou k tomu ale došlo. Ten člověk by měl učit, jak se prodává neprodejné zboží.

Doma jsem na nový přírůstek do knihovny brzy zapomněl. Teprve pozdě večer, když jsem se ukládal k spánku, přepadla mě chuť přelouskat pár stránek.

Zalezl jsem pod deku, polštář pohodlně za záda, a pustil se do čtení.

Hlavní postavou příběhu byl chlápek jménem pan Pilsner. Začínalo to popisem jeho běžného osamělého večera. Celkem podobného těm mým. Díky tomu mi byl okamžitě blízký.

den druhý

Rád snídám pomalu a klidně. Vůbec všechny ranní činnosti vykonávám zvolna, beze spěchu. Přes den má člověk dost příležitostí užít si stresu, tak aspoň jitro by mělo být pohodové. Tudíž mi trvalo skoro dvě hodiny než jsem vypadl ven a odjel do práce.

Po cestě mě třikrát vytočili idioti (jeden se neuměl rozjet na zelenou, druhý se v křižovatce kdovíproč zastavil a třetí přejížděl do mého pruhu a málem mě vytlačil do svodidel).

Dopoledne mě čekalo důležité jednání a potřeboval jsem se na ně nachystat. Sotva mi však naběhl notebook, vlezla do kanceláře Simona. Okamžitě bylo jasné, že z přípravy na mítink nebude zhola nic.

Simona je kolegyně z controllingu. A jinak taky moje vdaná milenka. Neurotická hysterka. Sice skvělá pracovně, skvělá v posteli, ale nepoužitelná pro život. A neskutečně otravná, když po ránu vleze do kanceláře a chce si povídat.

Usmála se na mě, ale z toho, jak se tvářila, jsem hned věděl, že bude zle.

„Ahoj, sportovče.“

„Ahoj. Promiň, ale za chvíli jdu schůzovat. Můžeš se prosím stavit potom?“

Byl to chabý pokus, předem odsouzený k nezdaru. Ale musel jsem ho učinit, abych si nepřipadal jako úplná bačkora.

„Tak ty na mě zase nemáš čas? Nikdy na mě nemáš čas.“

„Ale prosím tě, pochop …“

„Jistě, já musím pořád všechno chápat. Ty nechápeš nic, ale já musím chápat všechno.“

„Nezlob se, ale opravdu …“

„Včera jsem ti zkoušela volat. Byl jsi nedostupný.“

„Víš přece, že večer vypínám telefon.“

„Aha. Anebo ses někde válel s nějakou jinou ženskou.“

Její banální kecy mě vždycky dokážou otrávit.

„Poslyš, tohle je fakt trapné. S žádnými ženskými se neválím, nemám to zapotřebí. To ty jsi vdaná, máš manžela, tak …“

„Jsi nechutný. Tohle sis mohl odpustit. Ostatně: přiznej, že nestojíš o to, abych se rozvedla. Pokud bych to udělala, hned bys mě odkopl. Ze strachu, že tě připravím o svobodu. A pověsím se ti na krk i s dětmi.“

Tahle písnička byla už hodně obehraná. Simona se nikdy nerozvede. Zázemí, co jí Milan skýtá, je příliš lukrativní na to, aby riskovala krok do nejistoty.

Pokračovala v útoku. A já přesně věděl, co bude následovat. Mohl bych to klidně odříkat za ni.

„Baví tě akorát se mnou šoustat, to je všechno. Jsi sobec.“

„Ano, tak jsem sobec, dobře. V tom případě nechápu, proč si nenajdeš někoho lepšího.“

A už měla slzy na krajíčku. Teď jsem definitivně prohrál. Neodvratně bude následovat lítostivá scéna.

A taky jo. Začala cosi žvatlat, ale já ji nevnímal. Otočil jsem se k monitoru a rozklikl podklady ke schůzce.

To ji vydráždilo na nejvyšší míru. Vrhla na mě pohled plný znechucení, teatrálně se otočila na podpatku a odešla se vzteklým prásknutím dveřmi.

Díky bohu.

Jednání bylo na draka. Nepřineslo žádný posun (což jsem ostatně předpokládal). Moje práce je cesta odnikud nikam. Ale docela slušně mě za ni platí. Dokud to tak je, budu ji dělat.

Konec ukázky