Jiří Raichl

Tenčí než vlákno pavučiny

Vydal Jiří Raichl, Vrábská 2239B, Brandýs n/L, v roce 2019

Vydání první

text © Jiří Raichl, 2019

cover © Kateřina Vostrá, 2019

ISBN 978-80-88318-19-4

www.pribehy.eu

Všechny osoby, v této knize vystupující, jakož i události, v této knize popisované, jsou zcela a úplně smyšlené. Jejich podobnost se skutečně žijícími osobami a skutečnými událostmi je čistě náhodná, nevědomá, a tudíž nezáměrná.

Autor se neztotožňuje s postoji a názory postav svých příběhů, pročež nenese žádnou zodpovědnost za případnou politickou, genderovou nebo jinou nekorektnost jejich výroků a myšlenek.

Bezhlavost

Ani si nevzpomínám, kdy mi bylo tak skvostně.

Asi nikdy.

Pohled z okna mě navedl na myšlenku, že Pošumaví je nejkouzelnější místo na světě. Je opojné tady žít.

A rodí se tu fantastické nápady.

Velkoryse jsem pozapomněl na tři roky paralyzující tvůrčí impotence, které podle všeho právě skončily. Aspoň doufám.

Nikdy jsem nepatřil ke spisovatelům, píšícím s lehkostí jarního vánku. K oněm synům štěstěny, nadaným nevyčerpatelnou imaginací, díky níž sypou dějové zápletky jak králíky z klobouku. Z bryndy mě vždy tahaly spíš kombinační schopnosti a formulační obratnost než břitkost pera, jak by řekli básníci. Jaký tedy div, že mi nebylo dopřáno státi se hvězdou či oporou svého nakladatelství. Náležel jsem do širokého pole šedivého průměru. Do nevytoužené skupiny bezperspektivních autorů s nijak zvlášť početnou čtenářskou obcí. Autorů, vykazujících aspoň tak slušnou prodejnost, aby vydavatel nepocítil nutkání dát jim padáka.

To platilo dlouhá léta. A skončilo to někdy před třemi roky, kdy inspirace vysublimovala jako pára nad hrncem. Jenomže hladoví čtenáři prahli po novém čtivu. Musel jsem vysedávat u notebooku a v porodních bolestech potit příběhy. Výsledky byly příšerné, čtenáři neskrývali nespokojenost a ubývalo jich. Nakladatel se netajil bobtnající nerudností. Nakonec to došlo tak daleko, že mi před měsícem pohrozil: buď vyšvihnu něco pořádného, nebo navzdory našemu letitému přátelství končím.

Ale teď všechny trable odlétly jak mávnutím kouzelného proutku. Invence se vrátila stejně náhle, jako před třemi roky práskla do bot. Ba co víc, vrátila se solidně vytuněná. Nápady jako by tryskaly samy. Odněkud z neznámých závitů mého ochabujícího mozku. Nebo kdovíodkud. Ale čert to vem, podstatné je, že jsou tady.

S jistými obavami sledoval Evžen potemnělou, zcela liduprázdnou ulici. Vlhký asfalt se po dešti matně leskl ve světle chatrného pouličního osvětlení. Této části města nevěnovala radnice přehnanou pozornost. Proč taky? Žila tu jen samá spodina.

Evžen byl nějakých tři sta metrů od domu toho mizery, jehož se chystal poctít nevyžádanou návštěvou, když za sebou zaslechl mlaskavé kroky.

Jel jsem jako fretka. Příběh se linul a linul a linul.

Detektiv Kalina, hvězda policejní mordparty, pozoroval tu nechutnou spoušť zachmuřeným pohledem.

Přímo ve vchodu do domu ležela mrtvola. V ruce svírala kliku od dveří, utrženou v zoufalé snaze uniknout vrahovi.

Grotesknost výjevu poněkud nevhodně umocňovala skutečnost, že mrtvý postrádal hlavu. Pachatel mu ji z neznámého důvodu uřízl. Buď si ji odnesl, nebo někam zašantročil. Pravda, oběti už nebyla k ničemu, ovšem kriminalistům by se moc hodila k identifikaci, neb na místě činu nenalezli žádný doklad totožnosti.

Stiskl jsem klávesy Ctrl-S a soubor s drahocenným textem vplul na disk notebooku.

Co teď? Kolik je vlastně hodin? Aha, půl šesté. Čas zakousnout něco malého.

Usoudil jsem, že bude efektivní povečeřet u počítače, ať neztrácím čas. Vyexpedoval jsem tedy svůj gastronomický zázrak do pracovny.

Notebook mezitím parkoval ve sleep modu. Po probuzení zobrazil text rodící se detektivky. Končil slovy žádný doklad totožnosti.

Při jídle se píše blbě, takže jukneme na internet, co je nového v zahraniční politice.

Tak trochu omylem mi padl zrak na ikonku a nadpis zprávy ze zcela jiné rubriky.

Titulek hlásal: Brutální vražda v Náchodě.

Hezky! Mrkneme na to. Hleďme, vydáno před čtyřmi minutami. Takže v podstatě teď. Úplně čerstvá vraždička.

Vlažnou lhostejnost, s níž jsem se pustil do čtení, brzy vystřídalo mírné zaujetí. Následovalo slabé mrazení v podbřišku. Načež mě ochromila taková panika, až jsem dočista ztratil pomyšlení na pizzu a pivo.

V textu stálo:

Mrtvola leží přímo ve vchodu do domu. V ruce svírá kliku od dveří, kterou utrhla, když se zoufale snažila prchnout před vrahem. Hrůznost scény je ještě vystupňována skutečností, že mrtvý muž nemá hlavu, což kriminalistům komplikuje identifikaci. Nebyly u něj totiž nalezeny žádné doklady totožnosti, ani platební karty, ani telefon, prostě nic.

Proboha, co to … jak to … jak je to možné? Vždyť tam píšou skoro slovo od slova to samé, co jsem před chvílí napsal já! Jako magor si tu klofu do klávesnice a jen o nějakých pár minut později už je to na internetu jako noticka o reálné vraždě, k níž došlo na opačném konci republiky!

V prvním okamžiku mě napadlo, že kdesi hnípe koumácký hacker, jemuž se kdovíjak podařilo proniknout do mého textu. A ze zlomyslnosti bleskově vyrobil článek na net. Nicméně tuhle myšlenku jsem vzápětí zavrhl. Jednak něco takového snad ani nejde. A jestli ano, tak jen velmi obtížně. A navíc: když píšu, zásadně shazuju připojení.

Čili: je to opačně. Neopisoval internet ode mě, nýbrž já od internetu. Ovšem s tou drobounkou výhradou, že jsem opisoval dřív, než četl. Dokonce dřív, než internet zveřejnil.

Což logicky nelze.

o čtyři měsíce později

No, a jsem zpátky na samém dně nejhlubších žabích sraček. Inspirace mi zamávala a odletěla do hajzlu. Nápady žádné, myšlenky žádné, fantazie žádná. Tma, nula, nic.

Do prčic, kde je ta lednice? Potřebuju pivo.

Chutná jako močůvka. A ta zatracená blbá příroda za oknem mi tak akorát leze na nervy. Pošumaví je nejpitomější místo na světě. Je neskutečná pruda tady žít. Člověk tu neztluče kloudnou literaturu, ani kdyby se rozkrájel.

Před hodinou volal nakladatel. Že prý, jak mi jde psaní. Nezbylo mi, než mlžit.

Od té doby, co jsem zázračně zaznamenal tu náchodskou vraždu, jako když utne. Celé čtyři měsíce ani ťuk. Nehnul jsem s tím z místa.

Dopustil jsem se tehdy tragické chyby: v neomluvitelném návalu naivního altruismu jsem zajel do Náchoda a nabídl tamním kriminalistům pomoc při vyšetřování. Vše jsem jim pravdivě a dopodrobna vylíčil. Detektiv, co dostal případ na starost, mě okamžitě viděl za mřížemi. Aby pochopil mé nevysvětlitelné chování, přizval si psychologa (jmenoval se Špicl nebo Schiller nebo tak nějak). A ten mi furt dokola cpal pod nos obrázky barevných cákanců. A chtěl slyšet, co mi připomínají. Připomínaly mi buď ženský pohlavní orgán, nebo něco k jídlu.

Po návratu domů byla veškerá invence fuč. Jako by mi někdo vyluxoval mozek. Nedokázal jsem vypotit jedinou větu.

Telefon. Drnčí. Ať jde kčertu!

Vida, neznámé číslo. Zřejmě nabídka úvěru nebo jiného nepotřebného krámu. Už, už jsem chtěl hovor vytípnout, když mi došlo, že Anička občas volá od matky. Její číslo nemám uložené a nepamatuju si ho.

„Haló.“

„Dobrý den,“ pozdravilo mě sluchátko, „hovořím prosím se spisovatelem Ludvíkem Kovaříkem?“

„Ano, a kdo jste vy?“

„Mé jméno je Rudolf Rudín III., z právní agentury Rudín, Rudín & Rudín. Jsem pověřen vypořádáním pozůstalosti jistého klienta. V této souvislosti bych si vás dovolil zdvořile požádat, zda byste mě mohl laskavě navštívit v naší kanceláři ve Smetanových sadech v Plzni. Hodilo by se vám to zítra, řekněme v jedenáct hodin?“

„Co? Co? Jaká pozůstalost? Počkejte, člověče, to mi k tomu musíte říct víc.“

„Vše se dozvíte u nás, pane Kovaříku. Tato záležitost je totiž v řadě ohledů delikátní, pročež jistě pochopíte, že ji nechci ventilovat po telefonu. Snadno by mohlo dojít k přeslechu nebo zmatení. Ale věřte mi, že to pro vás nebude marná cesta.“

„No, když to říkáte … tak já teda přijedu. Říkal jste v jedenáct?“

„Ano, v jedenáct hodin. Mockrát děkuji za pochopení a budu se těšit na vaši laskavou návštěvu. Přeji krásný zbytek dne.“

o den později,

pár minut po jedenácté hodině dopolední

Pan Rudín mě zabořil do nekompromisně pohodlné kožené pohovky. Na stolečku dýmal šálek lákavě voňavé kávy, důvěrně se tulící k talířku s chutnými sušenkami. Opodál lelkovala prázdná sklenice od dvanáctileté single-maltky, kterou jsem vymlasknul hned po příchodu.

Pan advokát trůnil za obrovským starožitným pracovním stolem. Vypadal dobře – tedy advokát, nikoli stůl (i když ten taky). Nasoukaný do obleku za dobrých třicet klacků, krk zaškrcen geometricky přesným uzlem hedvábné kravaty, za niž by se nemusel stydět ani prezident Spojených států. Vším, čím pracoval na svém zevnějšku, vyvolával onen mladík dojem, že je starší, než ve skutečnosti je. Není divu, právník je cosi jiného než manekýn z módních časopisů. Od něj se čeká serióznost, usedlost, korektnost … a hlavně zkušenosti. A ty přicházejí s věkem.

„Takže, pane Kovaříku, pojďme k věci. Jak jsem vám naznačil do telefonu, předmětem dnešního rozhovoru je závěť jistého klienta naší agentury. Jeho jméno je Daniel Matějka.“

Usrkl jsem kávy.

„A kdo by to jako měl být?“

„Váš bratr.“

Hrnek mi málem vypadl z ruky.

„He? Co jste to říkal?“

„Daniel Matějka byl váš bratr. Dokonce dvojče. Jednovaječné dvojče.“

Počkal, než tu novinu drobet strávím, načež pokračoval:

„Váš údiv mě nepřekvapuje. Předpokládal jsem, že o jeho existenci nebudete mít povědomost. Však taky nebylo zrovna jednoduché vypátrat vaši vzájemnou provázanost. Nicméně všechna fakta jsou bezpečně ověřena.“

„Asi ne. Nikdy jsem žádného bratra neměl. To vím na beton.“

Rudín se slaboulince usmál.

„Vaše matka zemřela po porodu. A váš otec …“

„Ten hajzl,“ upřesnil jsem.

Právník lehce pozvedl obočí.

„Dobře, ten hajzl váš otec, jak vy sám říkáte, nejevil o potomstvo zájem. Jak by taky ano, dlel tou dobou ve vazební věznici. Takže jste skončili v kojeneckém ústavu. Vy i váš bratr Daniel. Nepodařilo se najít pěstouny, kteří by byli ochotni převzít obě dvojčata. Pročež jste putoval do rodiny Kovaříkových. A váš bratr o několik měsíců později do rodiny Matějkových. Přáním jedněch i druhých bylo, abyste o sobě navzájem nevěděli. A tak pan Matějka netušil nic o vás. A vy jste netušil nic o něm. Celou tuhle historii jsme rozpletli až teď. Při pátrání po pozůstalých.“

V hlavě mi hučelo jako v úle. To snad není pravda! Tak já měl bratra. Dvojče. A dozvím se to až v momentě, kdy je mrtvý.

„No … no … pane doktore … jsem z toho jelen …“

„Nedivím se. Už chápete, proč jsem to nechtěl vyprávět po telefonu?“

„Ano.“

„Tak vidíte. K diskrétnosti mám ovšem i jiný, znatelně závažnější důvod.“

„Jaký?“

„Jedná se o okolnosti úmrtí pana Matějky. Nezemřel přirozenou smrtí. Byl zavražděn.“

Ajajaj. No nazdar.

„Zavražděn? Jak? Proč?“

„Proč, to nevíme, případ ještě nebyl uzavřen. Policie zatím tápe. Jak byl zavražděn, to víme. Dosud neznámý pachatel ho zastřelil.“

„Kdy k tomu došlo?“

„Před čtyřmi měsíci.“

Udělalo se mi poněkud mdlo. Nepříjemné tušení číhalo na obzoru.

„To je docela dávno. Proč jste mě kontaktovali až teď?“

„Protože k identifikaci oběti došlo teprve minulý týden.“

Mdlo bylo čím dál horší. A tušení čím dál více zlé. Přímo škaredé.

„Jak to?“

„Víte, nerad to říkám, nechtěl bych se nějak dotknout vašich citů, ale tělo vašeho bratra …“

„Postrádalo hlavu, že ano?“ dokončil jsem za něj.

Poprvé za celou dobu vypadal Rudín poněkud zaskočeně.

„Jak to víte?“

„A k té vraždě došlo v Náchodě, není-liž pravda?“

Teď už byl doslova šokován.

„Ano, ale …“

Párkrát jsem se zhluboka nadechl. Chuť na kávu mě dočista přešla. Spíš bych akutně potřeboval druhého panáka té skvělé whisky. Nabídka však nepřicházela.

„Eeehh, pane doktore, já ten případ znám. Do podrobností vás netřeba zatahovat, asi by vám připadaly poněkud zmatené. Zmíním jen tolik, že jsem v té záležitosti navštívil náchodskou kriminálku. Málem mě zatkli a natáhli na skřipec. To je vedlejší. Ovšem v životě by mě nenapadlo, že ten zavražděný byl můj bratr. Jak by taky ano, když až dodneška žádný bratr nebyl.“

„Víte, pane … pane Kovaříku, nevím, co na to říct …“

„Neříkejte nic … nebo vlastně ano. Jak je to s tím dědictvím po bratříčkovi? Kolik … a tak?“

Advokát se podrbal na krku, lehce pokrčil nos a promluvil:

„Kudy do toho? No, třeba takhle. Váš bratr nežil zrovna vzorným životem. Očividně s tím souvisí i způsob, jakým sešel ze světa. Od mládí pilně provozoval trestnou činnost. Brzy přesídlil z Plzně do Prahy. Netrvalo dlouho a musel prchat před dalšími potížemi. Odtáhl na východ. Nejprve Ostrava, pak Opava, Bruntál ... a nakonec Náchod.“

Typický právník. Zahrnul mě lavinou informací, nepochybně zcela korektních a precizně ověřených, majících jedinou slabinu, a sice že mi jsou k ničemu. Na to, co jsem se ptal, odpověď nikde.

„Nu dobrá, pane doktore, jenomže vy jste mi jaksi dosud ne …“

„Hned se k tomu dostanu. Chtěl jsem jen osvětlit některé související okolnosti. Jak jste asi pochopil, váš pan bratr byl povedené kvítko. Pro vás je podstatné, že nikdy nebyl obžalován, natož pak odsouzen. Veškerá obvinění jsme vždy vyvrátili.“

„Vyvrátili? Vy? Vy jste …“

„Ano, naše agentura hájila zájmy pana Matějky celé roky. Přirozeně nikoli já osobně, pracuji zde teprve tři roky. O vašeho bratra pečovali otec a strýc.“

Nedovedl jsem si dát dohromady drahý oblek, nádhernou kravatu, starožitný stůl, dvanáctiletou whisky a všechen ten lesk načančané serióznosti s cynickým vysekáním sprostého zločince z chapadel justice.

Což ovšem není moje starost.

„No dobrá. A co z toho tedy vyplývá?“

Pan Rudín si odkašlal.

„Vyplývá z toho, pane Kovaříku, že jako jediný žijící pozůstalý, jehož se nám podařilo vypátrat, hrajete v dědickém řízení o majetek v hodnotě téměř osmi set milionů korun. A to je pouze úřední odhad. Tržní cena bude patrně o dost vyšší.“

Kdyby oknem přiletěl dinosaurus, nemohl by mě překvapit víc než to, co jsem právě slyšel.

„Říkal jste ... o … o … o …“

„Ano, osm set milionů. Na hotovosti toho moc nezbylo, ale něco je v cenných papírech. A většina v nemovitostech. Na Korsice, na Havaji, na Tahiti, na Azorských ostrovech ... prostě všude možně. Odhad hodnoty majetku byl stanoven s použitím indexu obvyklých cen nemovitostí relevantního typu v jednotlivých oblastech.“

Opouštěl jsem kancelář doktora Rudína jako ve snách. Osm set milionů! Jsou sice pošpiněné lumpárnami, ale nikoli mými. Za to přece nemůžu, že pan bratr byl grázl.

No fajn, takže co teď?

Teď začnu žít docela jinak.

Kašlu na psaní, kašlu na nakladatele. Jak to říkal ten jurista? Havaj, Tahiti, Azory … No tak tam někam se odstěhuju. A vlezte mi všichni na záda.

o den později

Ani si nevzpomínám, kdy mi bylo tak skvostně. Asi nikdy.

Hmátl jsem do lednice pro plechovku piva a s gustem nasál božskou tekutinu, vychutnávaje spektakulární výhled do malebného okolí. Pošumaví je nejkouzelnější místo na světě. Je opojné tu žít.

Ale na Azorech bude taky dobře. Nebo na Tahiti? Kam že to jezdil Gauguin za těmi nahatými domorodkyněmi? Na Tahiti, myslím. Tak tam by to šlo.

Rozvalil jsem se v křesílku na terase. V jedné ruce pivo, ve druhé doutník, ve třetí … ne, já vlastně nemám třetí ruku. Ale to nevadí, k čemu by mi byla?

Když se zešeřilo, dřepl jsem jen tak ze zvyku k počítači. Schválně, jestli dokážu ještě něco napsat.

Nalistoval jsem text detektivky a odmazal všechny imbecilní žvejky, co následovaly za větou „Evžen byl nějakých tři sta metrů od domu toho mizery, jehož se chystal poctít nevyžádanou návštěvou, když za sebou zaslechl mlaskavé kroky“. Položil jsem prsty na klávesnici a brnkal do ní jak na pianu. Prostě tam lítalo, co mě zrovna napadlo, žádný kloudný smysl to nedávalo.

Usnul jsem.

Určitě. Určitě jsem usnul. Co taky jiného?

Při pohledu vůkol jsem však musel chtě nechtě změnit názor. Bylo očividné, že jsem neusnul, nýbrž omdlel.

Židle a stolek převržené na zemi. Notebook kus od nich.

A já?

Vymazaný, vymandlovaný, vybrakovaný. Jako by psaní vycuclo veškerou mou energii.

Co se to se mnou děje?

Kompjůtr přežil bez větší úhony. Obrazovka zářila modře a v horním rohu hlásila, že „battery is low“. Šoupl jsem napájecí kabel do zásuvky a mašinka obnovila činnost.

Nechal jsem ji spát a sám šel udělat to samé.

další den dopoledne

Na displeji naskočil text, stvořený před mým včerejším kolapsem. Raději jsem ho nejprve uložil a teprve pak začal číst.

Bylo to poutavé:

Temný stín se plížil kolem zdi.

To nemůže být nikdo jiný než Vincent, napadlo Evžena.

Pronásledovatel chvátal, skoro běžel. Oba muže dělilo jen pár metrů.

Vincent. Elegantní, jako vždy. V drahém obleku, vkusné kravatě, krásných polobotkách.

A s automatickou pistolí v ruce. Naleštěná ocel se zaleskla ve svitu kandelábru.

Evžen zpanikařil. S tím nepočítal. Zbraň nechal doma, ukolébán mylným předpokladem, že ji nebude potřebovat.

Vincent ho dokonale zaskočil.

Evžen se otočil a tiše promluvil do noční tmy:

„Co mi chceš? Nevzpomínám si, že bych tě žádal o schůzku.“

Místo odpovědi rána pistolí do brady.

Evžen si ustlal v bahně. Než se stihl posbírat k útěku, flákl s ním Vincent o domovní dveře. V posledním zoufalém pokusu hmátl Evžen po klice, ale to už štěkl výstřel …

Dočetl jsem ty poněkud zmatené a stylisticky nedobře napsané odstavce.

Vida, jsem zpátky na začátku. Tehdy mi to taky psalo samo.

Jen tak dál! Nakonec z toho bude trhák. Zvlášť, když knížku opepříme legendou, že se jedná o vraždu mého bráchy.

Jen je trochu blbé, že jsem při čmárání textu omdlel. Poněkud nepříjemný vedlejší efekt.

Proč vlastně? Že bych se zažral do práce s takovou vervou, až jsem ztratil vědomí? Možné to je.

Nebo mě cosi rozrušilo, vyděsilo … nějaká poplašná zpráva z podvědomí …

Třeba o tom, že mě čekají setsakramentské trable.

Pokud je mé pisálkování pokračováním věrného záznamu událostí, pak není pochyb, že onen Vincent, co zabil mého bratra, teď půjde po člověku, dědícím majetek oběti.

A ten člověk jsem já.

Polilo mě ledové horko.

První myšlenka: uteč!

Jo, ale kam? A jak? A hlavně: za co? Dědictví je zatím v nedohlednu a zůstatek účtu připomíná stádo nul – ovšem bez jedničky na začátku.

Mysli, člověče, od čeho jsi tvůrce detektivek? Přece od toho, abys zkonstruoval zápletku.

Jenomže tahle bude zpropadeně reálná. A nesmím se dopustit žádné chyby. Zaplatil bych za ni životem.

Musím Vincenta dostat dřív, než dostane on mě. Jeho zbraní je kvér, mou zbraní je mozek.

Jsem ve výhodě. Možná.

Čím začít?

Identifikací. Čili zjistit, kdo je vlastně onen Vincent. Respektive člověk, co se jako Vincent vyskytuje v příběhu. Jméno je změněné. Musí být. Bratr se jmenoval Daniel a v detektivce ho tituluju Evžen. Podle této logiky je Vincent taky fejk.

Co o něm vím: má automatickou pistoli a umí s ní zacházet mnoha způsoby. Patrně to bude slušný řízek, poněvadž si s mým bráškou, protřelým kriminálníkem, pohrál jak s hadrovou panenkou. A zřejmě to bude i bezcitný sadista, soudě podle odříznutí hlavičky. Na druhou stranu má zálibu v drahém elegantním oblečení, což je charakteristické pro mafiány a podobné grázlíky.

Takže všechno nasvědčuje tomu, že se Daniel zapletl s jakousi pochybnou „organizací“. A že ji chtěl oblafnout, což se ukázalo jako osudný krok špatným směrem.

Zaplavil mě neodbytný pocit, že pachatele znám. A že jsem s ním přišel nedávno do styku.

Stručný popis jeho zevnějšku mohlo mé podvědomí spojit s určitým zážitkem, nejspíš čerstvým. Jinými slovy, dloubnout prstem do kohosi z poslední doby. Do kohosi, kdo znal mého bráchu.

Existuje někdo takový? A sedí na něj popis pachatele?

Elegantní, jako vždy. V drahém obleku, vkusné kravatě, krásných polobotkách.

Sevřel se mi žaludek. Takhle přece vypadá právní zástupce Rudolf Rudín III., podílník právní agentury Rudín, Rudín & Rudín. Pasuje na něj i druhý předpoklad: ano, ví o tom, že Daniel Matějka byl můj bratr.

Jenomže Rudín bydlí v Plzni, což je od Náchoda trochu z ruky. Ale třeba si v inkriminovanou dobu střihnul malý výlet severovýchodním směrem. Jak to zjistím? Netuším.

Anebo tuším.

Pan Rudín dozajista používá kalendář. V počítači. A do toho kalendáře mu stoprocentně vidí slečna asistentka. Lépe řečeno, ona mu ho de facto spravuje.

Jak ji však přesvědčit, aby odkryla sladké tajemství? To je otázka. A úkol.

Úkol pro starého kamaráda Břéťu Doležala, zvaného „Pišingr“. Kdysi chmaták, teď soukromé očko. Člověk, co dokáže prolézt třeba lešenářskou trubkou, jen aby vyšťoural nevyšťouratelné. Encyklopedie jeho fíglů by zabrala podstatně objemnější regál než sebrané spisy Aloise Jiráska.

Kdysi nás svedla dohromady taková zvláštní náhoda. A od té doby ho občas využívám ke konzultacím ze světa tak trochu ilegálního vyšetřování.

„No ne, teda já padnu, tebe už jsem neslyšel snad sto let. Jak se máš, ty vole pitomá?“

Vylíčil jsem mu, po čem vůl pitomá touží. S chechtotem slíbil, že to teda zkusí.

Čekal jsem od Břéti zázrak, nicméně on předvedl ještě víc. Volal ani ne za dvě hodiny.

„Člověče, tak ten tvůj hošan má na to datum vyblokovanou celodenní událost. A označenou jako ´NA´. To je přece zkratka pro Náchod, ne?“

Můj ty Tondo kolenatej!

„Možná. Prosím tě, jak jsi to tak rychle vyčenichal?“

Břéťu zkrušil záchvat smíchu.

„No, nasadil jsem na to jednoho hejla, co pro mě příležitostně maká v Plzni. Naklusal tam. V sekretariátu zívala taková hezká bruneta, trochu upjatá, ale celkem schopné řezivo. No, tak jí zkusil valit klíny do hlavy. A jak mu vařila kafe, nenápadně juknul do mašiny …“

„Ty jsi teda kádr! Moc ti děkuju, máš to u mě.“

Takže „NA“.

Náchod? Třeba ano, třeba ne. Stejně dobře to může být romantický výlet s jakousi Natálií či Naděždou. Nebo cokoli jiného.

Ale ne, tohle nebude náhoda. Pan Rudín svištěl z Plzně do Náchoda. Zahrál si tam na sběratele hlav. Je to na beton.

Teda skoro. Červíček nejistoty, byť neduživý, ještě hlodá.

Jak ho zneškodnit, červíčka?

No, snad bych i věděl. Chce to pomoc dalšího kamaráda. Mého vydavatele Pavla Brašnáře.

Cinknul jsem mu.

„Nazdar, jak se vede?“

„Ahoj Pavle, máš chvilku? Můžu mluvit?“

„Hovoř.“

„Něco bych potřeboval.“

„Prachy, to je mi jasné.“

„To taky, to pořád. Ale napřed něco jiného. Ten román, co jsem ti slíbil …“

„No, co je s ním? Už mi hoří termín!“

„Právě! Je téměř připravený k vydání. No, teda ne úplně, ale rychle ho dopíšu, v hlavě už to mám rozvržené.“

„Díky bohu! A bude to dobré? Nemůžeme si dovolit další průser.“

„Neboj, Pavle. Ale hele, až bude v mašličkách, jak rychle jsi schopen prohnat ho tiskem? Prostě udělat hotovou knihu?“

„Hm … když se do toho fakt obujeme, tak dejme tomu do týdne od dodání zkorigovaného rukopisu. Ale moc se mi to nehodí, nestihnu nachystat promo.“

„Nevadí, času bude dost, nemusíš to dávat do distribuce hned. Stačí mi jeden signální výtisk, nic víc.“

Konec ukázky